Питър Уот
Сянката на орела

Част 2 от „Бърд и Дъфи“

Превод от английски: Маргарита Терзиева, 2006

chitanka.info

Пролог
1868

„Островът прилича на голяма зелена костенурка, носеща се по тюркоазеносиния океан…“

Това беше първото впечатление от изплувалия на хоризонта остров. Дейвид Макинтош, двайсет и шест годишният наследник на огромната финансова империя „Макинтош“, стоеше на носа на фамилния кораб и се взираше в зеленото петно пред себе си. Видът и обноските му издаваха добрия му произход, а в погледа му се четяха честност и благородство, които привличаха хората.

Въпреки нежеланието на майка му, лейди Инид Макинтош, той реши да направи обиколка из южната част на Тихия океан на борда на търговския кораб „Морски орел“, който не се ползваше с добро име. Лейди Инид го беше умолявала да отложи пътуването си или поне да избере друг кораб. Имаше предчувствие, че с него ще се случи нещо ужасно, но той нежно я бе смъмрил за глупавите й страхове и нарече суеверие твърдението й за някакво древно туземно проклятие, тежащо върху рода им. Формалният повод за пътуването беше търсене на възможности за разширяване на пазарите на компанията, но младежът жадуваше за приключения и непознати, екзотични страни. Когато обаче се качи на палубата и помаха за сбогом на майка си, сърцето му се сви. Очите й бяха тъжни и пълни със сълзи.

Това беше преди седмица. Сега, нетърпелив да посрещне новите предизвикателства, Дейвид не изпитваше никакви страхове. Местните жители на острова притежаваха хилядолетна култура, много по-стара от тази, към която принадлежеше той. Изгаряше от нетърпение да се запознае с нея. Само за петдесет години заселилите се в тази част на света европейци я бяха променили изцяло. Изместени от новата християнска религия, древните островни богове умираха. Техните светилища бяха натикани дълбоко в джунглата, където малцината останали вярващи извършваха древни ритуали и жертвоприношения, за да успокоят духовете им.

Дейвид разбра от мълчаливия и необщителен капитан на кораба, че островът, към който се бяха запътили, рядко се посещава от бели търговци. Жителите му бяха негостоприемни и войнствено настроени към чужденците. Носеха се слухове за избити екипажи на кораби, които търсеха сандалово дърво по тези места. Капитанът побърза да го успокои, че това е било отдавна, през петдесетте. Обаче трябвало да се има предвид, че вождът на местното племе, великият Тиуи, изповядвал религията на своите прадеди. Говореше се, че мразел белите и пазел добре земите си.

Всичко това малко интересуваше Дейвид. Той се надяваше да се запознае със стари легенди и ритуали и с тайнствените местни богове. За него опознаването на света беше много по-важно от разширяването на компанията. Продължи да разпитва за облеклото и бита на аборигените. Сигурно беше досадил, понеже не получи отговор на въпросите си. Това го учуди и той потърси с поглед нелюбезния капитан. Откри го седнал на кърмата и се запъти към него, но изведнъж се стресна и се смути. На лицето на Морт се бе появила неприятна усмивка. Очите му обаче не се смееха. За миг в тях лумна някакъв животински огън, но изгасна бързо и погледът му отново се изпразни от живот. Дейвид тихо се отстрани и озадачен се върна на носа на кораба.

За щастие неравният скалист бряг на острова вече се виждаше на няколко километра от тях. Радостното вълнение измести всички неприятни мисли.

Капитан Морисън Морт не беше щастлив човек. Вълк единак, той не вярваше в нищо и на никого. Въпреки че Джак Хортън, неговият първи помощник, му докладва, че „Морски орел“ е закотвен и добре завързан в лагуната зад кораловия риф, той реши да се увери сам. Никой не можеше да се грижи за „Морски орел“ така добре като него.

Капитанът беше красив, строен мъж, около трийсетте, със студени сиво-сини очи. Той привличаше силно жените. Те се вълнуваха от мрачната му слава, от тайнствеността, която обгръщаше неговото минало. Говореше се, че немалко благородни дами са си изпатили от опасния му чар.

Сега вниманието му беше насочено към неговия работодател, Дейвид Макинтош. Присъствието му тук, на кораба, силно го притесняваше. „Като трън в петата“ — промърмори той. Морт знаеше, че младият господар не го харесва, и вече му е вдигнал мерника. Подозираше, че когато пътуването завърши и корабът се прибере в Сидни, ще бъде уволнен. Знаеше и причината.

Дейвид Макинтош беше против съмнителните търговски връзки, които някои от фамилията поддържаха с туземците. Неведнъж го бяха чували да казва, че трябва да се освободят от всичко, което може да свърже името Макинтош с незаконни сделки или пък, не дай боже, да предизвика обществен скандал.

Хиляда осемстотин шейсет и осма година не беше добра за капитана. Беше забъркал голяма каша по островите. Презвитерианският свещеник Джон Макалистър беше станал неволен свидетел на престъпленията, които екипажът му бе извършвал там, и настояваше властите да предприемат бързи мерки. Проклетият шотландец се беше зарекъл, че ще изправи Морт пред съда за убийства на туземци от островите. Налагаше се да се крие. Пътят му към почтеното общество в Сидни беше отрязан. Ако не беше закрилата на господин Уайт, роднина и съдружник във фамилията Макинтош, отдавна щеше да е увиснал на бесилката.

Имаше проблеми и с набирането на добър екипаж. Трудно можеше да се бори с големите търговски кораби, които плащаха повече на своите работници. Затова беше решил да попълни състава с туземци. Местните нямаха претенции към заплащането и обема на работата. Той имаше информация, че вождът, при когото отиваха, се готви да нападне съседните острови, за да снабди хората си с роби и жени за забавление. За целта му трябваха оръжие и муниции. Сметките на Морт бяха прости. Той щеше да осигури на Тиуи пушки и барут, а в замяна щеше да получи десетина яки туземци, които безпрекословно щяха да изпълняват заповедите му. Ето от какво се нуждаеше най-много в момента, за да запази „Морски орел“. През целия си живот Морт не си спомняше да е обичал някого. И ако някога беше изпитвал нещо подобно, то беше към този кораб, който беше и негов дом. Старото корито му беше служило вярно още от времето, когато търгуваше с роби по тези места. Още тогава капитанът си беше дал дума, че никога никой, дори и собствениците на кораба, няма да успеят да го разделят с „Морски орел“. По-скоро щеше да го прати на дъното на океана, отколкото да го види в ръцете на друг.

„Е, господин Макинтош — помисли си Морт и лицето му се изкриви в грозна гримаса. — Тепърва ще видим кой пръв ще напусне кораба. И света.“

Капитанът бръкна в джоба си и напипа телеграмата, която му предадоха тайно сутринта от застигналия ги търговски кораб. В нея имаше шифровано послание от господин Гренвил Уайт, братовчед и зет на господин Макинтош. Той му нареждаше да запази командването над кораба, като „всички средства за постигането на тази цел са оправдани“. Капитанът се усмихна. Беше разбрал, че двамата с господин Гренвил Уайт имат не само еднакви цели, но и еднакви методи на действие. „Да — помисли със задоволство, — трънът трябва да бъде изваден от петата.“

Следобед най-сетне се появиха признаци, че от острова са забелязали пристигането на търговския кораб. Две канута се отделиха от брега и заплаваха към тях. Отпред стояха снажни туземци със скръстени на гърдите ръце. Лицата на воините бяха изрисувани с ярки бои.

Морт и хората му застанаха нащрек. Капитанът огледа палубата. По нея бяха разхвърлени удобно всякакви оръжия — пушки, рибарски куки, тояги, които лесно можеха да се достигнат при нужда. Но канутата се приближиха на достатъчно разстояние и Морт с облекчение видя, че островитяните не са въоръжени. Моряците си отдъхнаха и приятелски замахаха с ръце. Щом канутата навлязоха в лагуната, от кораба хвърлиха дребни монети и дрънкулки. Туземците се хвърлиха в спокойните води на залива, за да ги извадят. Щяха да ги поднесат на жените си като скъп дар. Започна обичайна размяна на солени мъжки шеги и закачки.

Най-сетне Морт даде нарежданията си на помощник-капитана:

— Приберете платната и подгответе лодките за слизане не брега.

— Сър, господин Макинтош се готви да сле’е с нас на острова — подсмихна се помощник-капитанът.

— Негова работа — сви рамене Морт. — Предупредих го за изменчивата природа на тукашните племена, но той настоява да дойде. В края на краищата — продължи, като сви устни, — господинът е един от собствениците на кораба и може да прави каквото си иска.

Хортън кимна и шумно се изплю. Той мразеше Дейвид Макинтош точно толкова, колкото мразеше и всички други хора, и нямаше никакво намерение да го спасява, ако любезните туземци променяха изведнъж настроението си.

Въпреки разменените приятелски поздрави Морт и хората му решиха да вземат пушките си, когато слязат на брега. Капитанът успя да скрие в дрехите си и късата сабя, с която рядко се разделяше, макар да беше убеден, че няма да се наложи да я използва. Вождът Тиуи имаше нужда от оръжието, което носеха със себе си. Затова щеше да се държи прилично.

Зяпачите на брега хукнаха към своя вожд, за да го информират за пристигането на кораба. Първата мисъл на Тиуи беше, че най-после хората от мисията идват да си приберат досадния свещеник и още по-досадната му съпруга. Единствената полза от тях беше, че когато дойдоха на острова, раздадоха на хората му топли одеяла. В замяна на одеялата обаче те искаха да обсебят душите им. Вождът едва понасяше заядливото дребно човече, което непрекъснато сипеше проклятия срещу благодатната упойваща напитка кава и наричаше убийци хората, които помагаха на жените на убитите воини да последват съпрузите си в Тъмната страна. Туземците недоволстваха. Тиуи удържаше хората си, защото уважаваше смелостта на белия мисионер, но, от друга страна, не беше много сигурен, че уважението му трябва да трае вечно.

Щом стъпиха на брега, Морт и хората му бяха заобиколени от полуголи мъже, жени и деца, които развълнувано бърбореха на неразбираемия си език и протягаха ръце да ги докоснат. Капитанът потърси с поглед вожда на племето. Той предвидливо беше оставил помощник-капитана си на борда на „Морски орел“, като му нареди оръдието да бъде обърнато към брега и готово за действие. Знаеше, че туземците също са подготвени. Можеше да се обзаложи, че зад всяка палма се крие поне по един обтегнат лък. Вождът Тиуи също беше наясно, че е на прицел. Той имаше опит с подобни търговски кораби. Така че двамата мъже спокойно тръгнаха един към друг, за да се поздравят. Тъкмо преди да си подадат ръце, тълпата зад вожда се раздели на две и напред изскочи дребен човек, облечен в дрехи, издаващи принадлежността му към презвитерианската църква.

— Вие имате наглостта да слезете от дяволския си кораб и да безпокоите тези невинни деца на природата!? — вирна войнствено брадичката си той. — По-добре веднага да си тръгнете оттук, капитан Морт. Известно ми е, че където стъпите, носите на хората само беди.

Макар че беше с една глава по-нисък от капитана, мисионерът гледаше дръзко право в очите на Морт. Направи една крачка напред, за да покаже, че не се бои от якия капитан. Ситуацията беше смешна, но никой не се засмя.

— Виждам, че знаете кой съм аз — ледено отговори Морт и заплашително пристъпи напред, — но аз нямам честта да ви познавам.

— Учудвам се, че не си спомняте името Джон Макалистър. — Очите на свещеника изпъкнаха, а увисналите му бузи се затресоха от ярост и Дейвид неволно го оприличи на териерите, които майка му отглеждаше в имението. — Ние с вас за малко се разминахме в Сидни. Тогава като по чудо се спасихте от закона.

— Ах, да! Макалистър! Човекът, който иска да ме види обесен. — Присви очи Морт. — Е, отче, съветвам ви да освободите пътя и да ме оставите да си върша работата, която е точно толкова законна, колкото и вашата. Само че аз нося на хората това, което те искат, а вие ги преследвате с вашата Библия и заплахи за Страшния съд.

Дейвид следеше словесния двубой с нарастващо безпокойство. Беше очевидно, че Макалистър няма да отстъпи. Той стисна юмруци и изпъна тялото си, готов за бой. Ако Господ му пращаше такова изпитание, той щеше да се подчини на волята му и да се бие с този здравеняк до смърт, но нямаше да позволи да се извърши престъпление на поверения му остров.

Младежът разбра, че трябва да направи нещо. Въпреки че се възхити на куража на дребния мъж, беше ясно, че изходът щеше да бъде фатален за него. Мина напред и подаде ръка на мисионера:

— Господин Макалистър, казвам се Дейвид Макинтош и съм един от собствениците на „Морски орел“. Има ли къде да поговорим?

Макалистър го погледна подозрително, но щом срещна честния му и открит поглед, се успокои:

— Бих предпочел да не се ръкувам с вас, господин Макинтош, — заяви. — Бог вижда, че пред мен стои човек от благородно потекло, а може би и с благородна душа. Но вие сте работодател на това дяволско изчадие. Ако трябва да говоря с вас, бих ви казал само едно — час по-скоро вземете вашия капитан и се върнете на кораба си.

Младият мъж отпусна безпомощно протегнатата си ръка.

Великият вожд Тиуи наблюдаваше сцената с огромно удоволствие. Споровете на белите винаги го забавляваха. Но любопитството да види какво носи на кораба си търговецът на роби надделя. Той пристъпи към мисионера и изсъска нещо на неразбираемия си език. Отчето му отвърна по същия начин. За миг Дейвид се уплаши за живота на презвитерианеца. Но след малко погледите и на двамата омекнаха и белият мъж отстъпи, макар и неохотно. Оттегли се зад тълпата и потърси с поглед Макинтош:

— Ето, че ще имаме възможност да поговорим, сър. Вождът ме помоли да почакам, докато изслуша какво има да му каже вашият капитан. Обеща ми, че веднага след това ще ви отпрати. Старият дебелак лъже. — Тонът на отчето стана почти приятелски. — Сигурен съм, че ще размени някои от хората си за оръжието, което, предполагам, че този престъпник крие на кораба. Но аз заявих на Тиуи, — повиши глас той, — че няма да позволя нито един от туземците, независимо мъж или жена, да напусне острова.

— Господин Макалистър — започна разпалено Дейвид, — давам ви думата си, че ще зачета вашето желание и по никакъв начин няма да попреча на работата, която вършите, за да вкарате Бог в сърцата на тези нещастни хора. Единственото, за което ще помоля, е да попълним провизиите си с прясна вода и храна. А докато извършим товаренето, ще съм щастлив, ако мога да разбера малко повече за начина на живот на тези древни племена.

Получил съгласието на мисионера, Макинтош се приближи до своя капитан:

— Господин Морт. Току-що дадох дума на преподобния Макалистър, че оттук ще вземем само храна и вода. Мисля, че ще е по-добре да попълните екипажа си от някой друг остров.

— Господин Макинтош — отвърна студено Морт. — Отне ми много пари и време да стигнем дотук. При цялото ми уважение към положението, което заемате в компанията, трябва да ви напомня, че съм на пряко подчинение на господин Гренвил Уайт, а не на ваше. Освен това ние изпълняваме напълно законна търговска дейност, която не бива да прекъсваме заради прищевките на някакви мисионери. Особено на този, чиято мечта е да ме види на бесилката.

— При цялото ви уважение към положението, което заемам в компанията, както сам се изразихте, господин Морт — повтори Дейвид натъртено, — ви заповядвам да се подчините. В противен случай ще бъда принуден да ви освободя от задълженията ви на капитан на „Морски орел“.

Двамата мъже се изправиха един срещу друг. Дейвид се поколеба. Правото на съсобственик и наследник на финансова империя му позволяваше да изисква подчинение. Но това право важеше на континента. Тук, на хиляди километри от цивилизацията, писаните закони нямаха никаква реална сила. И точно когато реши, че е загубил, чу капитанът да казва тихо:

— Щом вашето желание е такова, няма проблем. Ще отида да помоля вожда за провизии.

Морт се отдалечи и остави объркания от бързата му капитулация младеж.

Макалистър, който наблюдаваше сцената отстрани, също се изненада. Изглежда, че не всичко между младия собственик и капитана на кораба вървеше гладко. Той се запъти към Дейвид:

— Господин Макинтош, предлагам ви да проведем нашия разговор на чай и пресни кифлички. Каня ви у дома.

Дейвид беше приятно изненадан от поканата. Не очакваше, че може да срещне светска компания в това забутано кътче на света.

— Жена ми — приятелски каза свещеникът, — тъкмо загряваше фурната, когато вие пристигнахте. Елате, приятелю, ще ви запозная с една добра християнка. И добра готвачка.

Двамата тръгнаха към дома на мисионера. Докато бъбреха за незначителни неща, той не преставаше да се чуди как такъв сърдечен и благороден младеж може да има нещо общо с „Морски орел“ и неговия капитан.

Ан Макалистър се изчерви при появата на неочаквания гост. Тя беше миловидна жена със закопчана от шията до глезените тъмна рокля. Дейвид си помисли, че да носиш такава дреха в тропическата жега сигурно не е много приятно. Госпожа Макалистър беше около четирийсетгодишна и носеше белезите на живот, прекаран в лишения и бедност. Погледът й беше трескав и изнурен.

— Трябва да се извиня за кифличките, господин Макинтош — каза тя, като избърса полепналото по брадичката й брашно. — Ние сме тук отскоро и още не съм свикнала с тази фурна.

Дейвид похвали домакинята. Той наистина хареса кифличките. След еднообразната храна на кораба те му се сториха истински деликатес. Колко пъти беше съжалил, че не послуша майка си и не поиска за себе си отделен порцион. Глупаво упорство на хлапак, който е решил да си играе на моряк.

След като привършиха с кифличките, господин Макалистър доля чай в дървените канчета и поведе Дейвид към задния двор на колибата, в която живееха. Те се настаниха върху голям, излъскан от времето дънер. Мисионерът започна без никакви заобикалки:

— Вие знаете, че вашият кораб носи смърт на островите, господин Макинтош. Сигурен съм, че докато ние с вас пием чай, капитан Морт разменя оръжие за роби с туземния вожд. Искам да се намесите и да предотвратите тази недостойна сделка.

— Отче — отговори Дейвид тържествено. — Аз ви обещах, че нито един туземец няма да се качи на борда на „Морски орел“, и ще удържа думата си.

Макалистър му повярва. Той вече бе разбрал, че наследникът на Макинтош не знае нищо за престъпната дейност на Морисън Морт, нито за намеренията на Тиуи. Реши да му изясни ситуацията:

— Вождът си е наумил, че боговете му се сърдят. Трябват му глави, които да принесе в жертва, за да ги умилостиви. Щом набави оръжие и муниции, ще нападне съседните острови и ще извърши безбройни жертвоприношения на своите кръвожадни богове.

— Разбирам тревогата ви, господине — каза любезно Дейвид, — разбирам и усилията ви да привлечете тези деца на природата към христовата вяра. Но не мислите ли, че така спомагате за изчезването на една култура, която е оцеляла хилядолетия наред.

— Оцеляла, да! — прекъсна го събеседникът му. — Но на каква цена! Господин Макинтош, вие не познавате тези „деца на природата“, както се изразихте. Те са служители на дявола. Аз мога да ви разкажа такива неща, от които ще ви настръхнат косите. Те…

Макалистър прекъсна разказа, си за да помаха на млад туземец в европейски дрехи, който бързаше към тях от брега.

— Исая — изрече той меко, като помаха с ръка към момчето. — Нека видим какво има да ни каже.

Момчето се приближи, но като видя, че Макалистър не е сам, спря и наведе смутено поглед.

— Ела, Исая, ела! — В гласа на мисионера се прокрадна гордост. — Господин Дейвид, това е Исая. Той прие христовата вяра и дойде с нас на този остров, за да ни помогне да разпространим словото божие сред хората на Тиуи.

Исая се усмихна срамежливо и белите му зъби проблеснаха на фона на смуглата му кожа. Макалистър се обърна към момчето:

— Запознай се със собственика на „Морски орел“, синко. Той е честен човек и обеща, че няма да допусне нито един островитянин да се качи на кораба му. Тиуи ще остане с пръст в уста.

Изведнъж усмивката на Исая изчезна. Той се наведе и прошепна нещо на ухото на мисионера. Презвитерианецът пребледня и скочи на крака. Дори не забеляза, че разля канчетата с чай.

— Господин Макинтош! Докато ние с вас пием чай, капитан Морт предава на Тиуи девет мускета и куп торби с барут. Исая казва, че не е видял нито един туземец да се качва на борда на кораба. Интересно ми е тогава каква е била разменната монета. Трябва да отидем на брега и да разберем какво става.

Той се обърна и закрачи енергично към брега. Дейвид го последва, но изведнъж се закова на място. Една лодка бавно се отдалечаваше от брега към лагуната. Застанал на кърмата, Морт му махаше за сбогом с подигравателна усмивка.

Дейвид осъзна, че вижда Мортън за последен път. Миг след това друга мисъл го шибна като с камшик. Никога повече нямаше да види приятелите си, семейството си. Никой нямаше да знае къде е, за да му помогне да се върне у дома.

И тогава цялата истина изплува в ужасеното му съзнание. Това беше клопка. Братовчед му и този мръсник Морт се бяха договорили да го убият. Той беше единствената пречка пред Гренвил Уайт към пълния контрол над империята Макинтош. И беше допуснал да го отстранят. Бе останал сляп за очевидното. Спомни си как се беше смял на майчините предупреждения и тревоги. Как лекомислено тръгна на път с човек, когото всички смятаха за престъпник. Трябваше да предположи, че Морт е способен на убийство. Трябваше да се довери на интуицията на майка си.

Младежът бавно се върна към действителността. Край него притича великият вожд Тиуи. В ръцете си държеше нова пушка и старателно се прицелваше в гърба на мисионера. Дейвид извика, за да го предупреди, но в този момент от дулото на пушката излезе огън, последван от силен гръм. Огненото кълбо уцели челюстта на Макалистър и раздроби лицето му. Нещастният човек инстинктивно вдигна ръце да закрие кървавата топка, в която се превърна главата му. В този момент към него полетяха хората на Тиуи. С дивашки викове стовариха бойните си брадви и тояги върху дребното тяло на мисионера. Той не направи опит да се предпази. Падна на колене и вдигна ръцете си в безмълвна молитва. Сякаш в предсмъртния си час Джон Макалистър се опитваше да измоли милост за душите на своите убийци. Едно копие отне и последния му дъх и той се строполи в локва кръв.

Подивелите туземци се втурнаха към Исая. Той се опита да избяга към лагуната, но беше застигнат. Жалният му зов за помощ беше заглушен от яростните бойни викове на воините, придружени от окуражителните подвиквания на жените и децата, които следяха с интерес кървавата сцена.

В това време лодката на Морт достигаше кораба. Дейвид събра цялата си натрупана ярост и изрева:

— Убиец! Ти и братовчед ми ще си платите за всичко!

Отговориха му шумоленето на вечерния бриз и заглъхващият плясък на веслата.

Скимтенето на Исая също беше спряло. Дейвид разбра, че идва неговият ред. Трескаво затърси място, където да се скрие. Всички подстъпи към джунглата бяха обградени от туземци. Паниката го обзе напълно. Една-единствена мисъл го беше обсебила — да бяга. Все едно накъде, само да не стои на едно място. Втурна се, воден от инстинкта си, но изведнъж го връхлетя адска болка. От лявото му бедро се подаде острие на стрела. Изгарящата болка парализира крайниците му и той падна на колене. С огромно усилие на волята се опита да стане и да продължи, когато тялото му експлодира от десетки стрели, които се забиха в плътта му и раздробиха съзнанието му на малки болезнени късчета. Дейвид се загърчи в адска агония, жадувайки смъртта. И бог го чу. Една стрела милостиво се заби в гърлото му и разкъса сънната артерия. Кръвта плисна и обагри в червено-белия коралов пясък. Миг преди да настъпи краят, сред червената мъгла на съзнанието му изплува образът на бял воин с копие в ръка, готов да го запрати към невидимия враг. „Ангелът на отмъщението идва“ — прозвуча глас някъде от отвъдното и после всичко свърши.

Така Дейвид Макинтош, единствен син и наследник на несметните богатства на фамилия Макинтош, намери своята смърт пред погледа на екипажа на собствения си кораб „Морски орел“.

Помощник-капитан Хортън чакаше заповед от шефа си за вдигане на котва и стана свидетел на кървавата баня на брега. Бързо изтича при Морт, който командваше прибирането на въжетата за издърпване на лодките на борда.

— К’во, по дяволите ста’а, шефе? — запита Хортън.

— Мръсните туземци ни погодиха номер — провикна се към него Мортън. — Нека им покажем какво можем.

Със зловеща усмивка Хортън остави пушката си и отиде към задната част на кораба, където се намираше оръдието. Огледа дулото му и провери дали фитилът е наред. После бавно поднесе клечка кибрит. Оръдието изригна и огромно огнено кълбо полетя към острова. То се взриви сред хората на Тиуи и те паднаха покосени, сякаш житни класове под сърпа на смъртоносен жетвар. Въздухът се изпълни с викове на ужас и болка. Малкото оцелели се опитаха да допълзят до джунглата. Сред тях беше и вождът им. Изпаднал в шок, той не можеше да разбере защо белият капитан стреля по него. Тиуи честно беше изпълнил своята част от сделката. Беше убил белия господар, точно както се бяха разбрали с Морт. И беше предаден.

Той се спусна към брега, решен да преследва убийците докрай, но тук го чакаше нова беда. Вторият снаряд на дяволското оръдие беше разбил канутата на племето. Повърхността на морето беше покрита с дъски и строшени весла. Безсилен в яростта си, Тиуи засипа с проклятия капитана на „Морски орел“, а с него и всички бели хора. Отговорът беше ужасяващ. Дулото на оръдието бавно се насочи към вътрешността на острова, където в полукръг бяха наредени туземните колиби. Снарядът попадна точно в средата на полукръга.

Сломен, Тиуи гледаше пожарището, в което се превърна островът му. Нямаше вече къщи, нямаше канута, нямаше хора. Той беше вожд на мъртва земя. Душата му зажадува разплата, а на острова имаше само един човек, който можеше да удовлетвори жаждата му за мъст. С дива усмивка вождът се отправи към къщата на мисионера, където Ан Макалистър чакаше със свито сърце своя съпруг.

Доволен от видяното, капитанът на „Морски орел“ най-сетне даде команда за вдигане на котва. Корабът заплава през лагуната към открито море. До него помощник-капитанът следеше замислено смаляващия се остров. За него третият изстрел на оръдието беше излишна проява на жестокост, която му дойде в повече. Морт криеше нещо от него. Обясненията му за случилото се никак не съвпадаха с това, което Хортън видя от палубата. Но нямаше никакво намерение да споделя това с когото и да било. След всичко, което се случи, страхът му от този човек нарасна неимоверно. Самият той беше жесток човек, но Морт го ужасяваше.

— Голяма трагедия, господин Хортън — обади се капитанът. В гласа му се четеше безразличие. — Горкият господин Макинтош! Горкият господин Макалистър! Но какво можехме да направим? Нямаше начин да им помогнем. Съжалявам само, че не можахме да унищожим убийците им до крак. Все пак им дадохме добър урок, нали? — попита и погледна изпитателно към Хортън.

— Тъй вярно, сър — отвърна послушно той. — Надя’ам се, че когато четат вашия рапорт, роднините на господин Макинтош ше се почувстват поне малко отмъстени за загубата си, сър.

Морт се отпусна. Поне засега нямаше нужда да убива Хортън. Страхът щеше да държи устата му затворена.

— Сигурен съм — продължи той, като втренчи бледосините си очи в помощника си, — че вие видяхте какво се случи тук по същия начин, както го видях и аз.

— Тъй вярно, сър! И ако се наложи, мога да го потвърдя — побърза да каже Хортън, извръщайки поглед от налудничавия блясък в очите на шефа си.

Морт потри доволно ръце и тръгна да инспектира работата на екипажа. За него смъртта на работодателя му не беше нищо друго освен коректно изпълнение на заповедите на господин Гренвил Уайт. Въпросът, който го тревожеше, беше колко хора още трябва да убие, за да запази „Морски орел“ за себе си.

Сянката на морския орел
Завръщането на храбрия воин
1874

1.

На границата между деня и нощта, малко преди дъждосвирците да огласят равнината с жалните си писъци, на хоризонта се появи воин, въоръжен с копия и бойни дървени тояжки, познати из тези места като нули.

Воинът беше висок и мускулест, с брада дълга до гърдите. По черната му кожа бяха изрисувани племенни знаци, но имаше и още един белег — рана от куршум на бял човек. Беше напълно гол, като изключим човешката коса, която беше запасал вместо колан около кръста си. Нулите бяха пъхнати в колана. В лявата си ръка носеше копия, чиито върхове бяха добре познати на белите заселници в Куинсланд и всяваха страх у тях. Вечер жените добавяха в молитвите си: „Боже, пази съпруга ми от копието на Уолъри“, а мъжете се кръстеха безмълвно.

Уолъри вървеше предпазливо към залязващото слънце, където някога беше неговият дом. От незапомнени времена кланът нирамбура от племето дарамбал живееше по тези места. До деня, в който белите хора нахлуха със стадата си и разрушиха мирния им свят.

Червената земя под краката на Уолъри беше топла, въпреки че слънчевият диск вече потъваше зад ниската неравна верига от някога свещените за племето му хълмове. Равнината продължаваше и отвъд планината, простираше се чак до хоризонта и се сливаше с Великата пустиня — мъртвото сърце на древния континент.

Уолъри беше последният, останал жив от племето нирамбура. Дните му бяха дълги и самотни. Той бродеше из пустошта и единствената разделителна линия между деня и нощта беше жаркото австралийско слънце, която осветяваше пътя му, и така щеше да бъде до мига, в който гърмящите оръжия на тези, които го преследваха в колонията, най-сетне щяха да го застигнат. Бяха изминали дванайсет сухи сезона от онази декемврийска сутрин на 1862 година, в която Националната конна полиция начело с лейтенант Морисън Морт изкла народа му. Белият дявол, както наричаха лейтенанта, беше избягал на един от търговските кораби на семейство Макинтош, но злото, което донесе на народа на Уолъри, още пълзеше по напоената с кръв земя около Глен Вю. От целия клан успяха да се спасят само шепа хора, но по-късно смъртта застигна и тях. Уолъри остана сам, за да помни ужаса на онзи ден, да помни писъците на жените и децата, докато куршумите застилаха земята с телата им, да се буди нощем от звука на хрущене на кости под полицейските ботуши и вопли за милост, които нямаше кой да чуе. Белите нарекоха това брутално кръвопролитие „Разселване“…

Уолъри беше познат още и като „майолът, дето избяга заедно с легендарния ирландски разбойник Том Дъфи“. Но и Том Дъфи отдавна лежеше в земята, убит от проклетата Конна полиция.

Черният воин остана без другар. Не можеше да се бори сам срещу британската колониална система, затова реши да се крие от света. Вече толкова години успяваше да остане незабелязан, че по-младите наемници в полицията започнаха да се съмняват в съществуването му. Приемаха го като част от богатото въображение на „старите кучета“, които използваха името му, за да направят разказите за славното минало по-вълнуващи. Никой не си спомняше как точно изглежда, а цветнокожите полицаи и овчари не смееха да произнесат името му, от страх да не би духът на мъртвия воин да ги споходи през нощта.

Но Уолъри беше жив и носеше участта на преследвано животно. Вече нищо нямаше значение за самотната му душа, освен желанието да се върне в Свещената пещера, сгушена в гънките на древната вулканична планина. Трябваше да отиде при Великия дух на племето, чието безсмъртно сърце туптеше под една огромна скала, до костите на древни мистични същества, които някога са живели на тази земя — огромно месоядно кенгуру, свиреп двуутробен лъв и огромна хищна птица. Уолъри беше виждал скелетите им и споменът още го държеше в свещен страх от странните чудовища, които някога са населявали тази земя.

В тази пещера неговите хора записваха с рисунки живота и смъртта в клана си и така беше от незапомнени времена, още от времето на Съновидението. Всичко можеше да види човек там, дори идването на белите мъже и стадата им — всичко, до деня, в който огнените дула разрушиха техния свят.

Когато наближи хълма, храбрият воин се поколеба. Нещо мърдаше в подножието на скалите, нещо черно и страшно. Можеше да се закълне, че там се спотайва злият дух, който го дебне с неподвижните си като на влечуго очи. Инстинктивно издигна копието, за да се предпази от тъмната сила на погледа му. Като отговор на смешната му защита, черният гарван изкряска злобно и подскочи върху трупа на полуразложена крава. После плесна с криле и полетя към сивото небе. Крилете му проблеснаха като страховит виолетово-черен облак над тъмнеещите храсти.

Воинът свали копието си и уплашено зареди проклятия към черната птица, която се скри между назъбените скали, червени от последните лъчи на залязващото слънце. Трябваше да достигне входа на пещерата, преди да настъпи нощта, защото именно тогава душите на умрелите излизаха да търсят отмъщение за пролятата кръв. Неведнъж Том Дъфи се беше опитвал да го убеди, че нощта е техен съюзник, но скриеше ли се слънцето, Уолъри предпочиташе да избягва места, които миришеха на смърт, а това място беше такова.

Всички, които знаеха историята на тази земя, я заобикаляха. Някакъв древен страх, скрит дълбоко в родовата памет, ги караше да отвръщат поглед от това зловещо място. След разселването тук ставаха страшни неща. Много хора намериха смъртта си в долината и никой не разбра кой ги избива. Тук преди шест години бе открит и собственикът на Глен Вю със забито в гърдите копие. По това време се роди легендата за „копието на Уолъри“, което уби Доналд Макинтош и сина му. Храбрият воин бродеше в нощта и наказваше всеки, дръзнал да стъпи върху свещената земя на хората нирамбура — така шепнеха помежду си аборигените, които работеха във фермата на убития шотландски земевладелец, а белите и китайците ги слушаха, обзети от мистичен страх.

Ако Уолъри знаеше, че се е превърнал в легенда, сигурно щеше да се усмихне засрамено и невярващо. И сигурно смехът на Том щеше да заехти над древните могили, през които някога двамата яздеха, докато бягаха от Бъркланд: „Слушай ме, черен дявол, такъв! Скоро никой няма да си спомня за Том Дъфи. Но съм готов да се обзаложа, че един ден бабите ще плашат внучетата си с теб. След сто години хората ще помнят Уолъри, не Том Дъфи!“

И май ставаше точно така.

Уолъри различи древните могили, които се криеха зад носещия се из въздуха облак червена прах. Том вече го нямаше. Нямаше я и Мондо, неговата чернокожа жена, която му роди три деца.

Храбрият воин следеше съдбата на трите хлапета. Това беше негов дълг. Те бяха последните, в които течеше кръвта на нирамбура и живееха при Кейт О’Кийф, сестрата на Том.

Между тази жена и духа на белия воин от Свещената планина съществуваше странна близост. Уолъри не знаеше какво ги свързва — може би тази нощ, когато запали свещения огън в пещерата и седне пред него с кръстосани крака, духовете щяха да го посветят. Той щеше да изпее древната свещената песен, дето помнеха само той и опосумите, които живееха в пещерата. Праотците щяха да го разпознаят и да му кажат какво да прави занапред.

Уолъри се изкатери по стръмната пътека и стигна до входа на пещерата. Спря се, преди да влезе, и се загледа в равнината, която се къпеше в меката сребриста светлина на изгряващата луна. Сега тя беше заета от плантации с тютюн, жито, захар и чай, които бяха изместили едновремешните стада с овце. Около дървените и ламаринените бараки, в които живееха чернокожите работници на Макинтош, имаше зеленчукови градини, за които се грижеха градинари от Китай.

Уолъри обърна поглед към Свещената пещера и се поколеба. Дали Праотците си спомняха още за него? Дали не беше отсъствал твърде дълго от свещената земя? Той тихо подхвана песен, с която потърси разрешение от пазителите на пещерата, пое дълбоко дъх и прекрачи прага. Тялото му се разтресе от ужас. Сърцето му заби в гърдите и кръвта заблъска по слепоочията му. Очакваше всеки момент злият дух да изникне отнякъде и да заключи очите му в своите. Но не последва нищо. Той изчака още малко, за да се увери, че все още е в света на живите, и бавно пристъпи навътре. Босите му крака докоснаха края на някакво дърво. Усети миризма на пепел от отдавна пален огън и тор от животните, които намираха тук покой от дневната жега навън. Опипом започна да събира останките от дървата. После бръкна в колана си и извади единствената вещ, която запази от света на белите — кутия кибрит. Драсна клечката и я поднесе до купчината. Сухото дърво пламна и освети помещението.

Уолъри погледна към танцуващите петна по стените. Огледа всеки сантиметър наоколо. Трябваше да се увери, че е сам, преди да погледне към свещените икони на нирамбура.

Пламъкът подскочи и лакомо започна да поглъща духа на дърветата. Огънят освети вътрешността. Сега вече можеше да седне и да кръстоса крака. Приготви се и се взря в дъното на светилището.

Щом светлината достигна до древните образи, те оживяха и се присъединиха към танца на огъня. Мистичните ловци на нирамбура се спуснаха след огромно кенгуру, воините замятаха своите нули, а загадъчната фигура на белия воин, самотна както винаги, пое след своята невидима жертва с копие в ръка. Оцветените в охра рисунки започнаха разказа си за живота на клана — за земята, скалите, блатата и необятната равнина на Куинсланд, осеяна с бодливи полусухи храсти.

Воинът усети божествения трепет. Огънят се издигна до тавана и освети пръснатите по пода кости на Кондола, стария воин, който последен бе пял свещените песни на Праотците. Опосумите разказваха, че духът му се превърнал в скален орел и той прелетял дотук, за да избяга от белите овчари, които го преследвали.

Уолъри бързо отмести поглед от останките на своя приятел. Боеше се да не разгневи духа му, задето тревожи вечния му сън. Обърна се към свещената стена и запя песните на своите хора. Започна да удря две дървени нули една в друга. Звукът отекна зловещо в нощната тишина, но скоро от четирите ъгъла на пещерата зашепнаха тайнствени гласове и той се заслуша в думите им.

Сега вече не се страхуваше от злокобната сила на светилището. Отвън се чуваше печалният вой на дъждосвиреца, но Уолъри не го чуваше. Беше погълнат от света отвъд Съновидението. Праотците му показаха неща, които не можеше да разбере напълно, но съзнаваше, че са свързани с бъдещата памет на неговия клан. Запомни всяка тяхна дума и продължи да пее, докато остана без глас. Падна изтощен на пода и потъна в дълбок сън. Духът на огъня погълна всички събрани дърва и също заспа.

Когато първите лъчи на слънцето докоснаха челото на планината, Уолъри отвори очи. Стана и отново стисна в ръка своето копие. Гласовете от тъмните ъгли му бяха казали да напусне свещената земя и отново да тръгне на север. Пътешествието му още не беше завършило. Трябваше да отиде в страната на свирепите воини, която се намираше в дъждовната гора, в евкалиптовата долина на река Палмър. Праотците му бяха поверили тайна мисия — да намери последния, в който течеше кръвта на нирамбура, и да го предупреди за бъдещето. Уолъри знаеше неговото име. Това беше Питър Дъфи, син на Том и Мондо.

Казаха му още, че духът на белия воин е неспокоен. Някой трябваше да отмъсти за разселването на хората на нирамбура. Някой трябваше да убие синеокия дявол Морисън Морт.

2.

Корабът се издигаше и потъваше грациозно сред вълните. Украсеният му нос се плъзгаше между обраслите с шубраци брегове, които бележеха входа към едно от най-великолепните пристанища в света.

Американският клипер „Бостън“ имаше попътен вятър по време на прехода си от Самоа до Сидни и капитанът можеше да си позволи да отдъхне доволно, докато корабът му навлизаше в пристанището.

На борда на кораба имаше малко пасажери. Един от тях стоеше отляво на борда и се любуваше на красотата на австралийската природа. Той носеше скучното име Хорас Браун, което отговаряше идеално на безличната му външност. Беше на средна възраст, едър и плешив. На големия му нос се мъдреха очила с тънка телена рамка. Останалите пътници знаеха за него, че е емигрант, един от онези изгубени синове на Британия, които бродеха из Пасифика и живееха от средствата, изпращани от роднини. Те не можеха да си позволят да ги върнат в родината поради някаква скандална причина.

Хорас наближаваше петдесетте, когато семейството му го наказа заради неблагоразумието да издаде страстта си към млади същества от неговия пол. Беше наистина скандално за консервативната английска аристокрация, но като изключим това петно, той беше важна за Британия личност.

Две десетилетия по-рано господин Браун работеше в щаба на лорд Реглан в Крим. Макар да не беше в челните редици на кървавите битки с руснаците, британската армия го ценеше като човек с изключителни способности. Той беше полиглот и експерт в областта на човешката психика. Ръководеше една от най-ефективните разузнавачески мрежи на Кримския полуостров. Въпреки че не се перчеше като действащите офицери, дейността му бе довела до много успешни военни операции. Според него изкуството на войната се състоеше в умението да разкриеш стратегията на врага и Хорас Браун бе направил успешна кариера именно по тази линия.

След като напусна армията и започна работа към международните тайни служби на Нейно величество, той реши, че положението му на шляещ се из колониите развейпрах е добро прикритие за дейността му. Избра Тихия океан и Далечния изток, понеже говореше свободно мандарин, хинди, немски, френски и руски, с почти недоловим акцент.

Ако не беше започнал работа в армията и не бе развил вкус към приключенията и интригите, можеше да стане професор по екзотични езици в някой от най-престижните британски университети. Но той предпочиташе да прилага своите аналитични и лингвистични способности за разгадаване намеренията на французите, немците и американците и за осуетяване на евентуални планове за накърняване на британските интереси в Тихия океан и Далечния изток.

Точно в момента вниманието му беше насочено към американския търговец на оръжие Майкъл О’Флин, който пътуваше със същия кораб — трийсетгодишен мъж, висок, с атлетична фигура. Лицето му беше гладко избръснато, загоряло и красиво и дори счупеният нос не можеше да развали приятното впечатление. Въпреки черната превръзка на едното око жените открито показваха симпатиите си към него. Той притежаваше някаква харизма, която привличаше хората.

Английският агент изтри солените пръски от стъклата на очилата си и продължи да наблюдава американеца, който стоеше на палубата и се взираше в брега. Той се надяваше следобеда да се разрази обичайната за района буря, но засега времето продължаваше да бъде неприятно горещо. Да върви по петите на такъв як мъж като Майкъл О’Флин, щеше да бъде доста изморително, но това беше част от неговата работа. Трябваше да го проследи и да се опита да открие истинската му самоличност. Информацията, която имаше за него, беше достатъчна, за да задейства умствените му клетки. Знаеше, че господин О’Флин е ирландец, който живее в Ню Йорк и по време на Гражданската война е участвал на страната на янките. Загубил лявото си око в битка с конфедератите. Заради храбростта си получил орден за храброст.

Въпреки че имаше стъклено око, предпочиташе да носи черна превръзка.

Британското разузнаване попадна за пръв път на името му, когато О’Флин се подвизаваше из Южна Америка и военните му познания бяха от голяма полза за непрекъснато воюващите помежду си държави в региона. Докладите показваха, че в момента работи за Германия. Въпросът беше какви точно интереси го караха да дойде от Самоа в Сидни? Ето това трябваше да изясни Хорас Браун.

Служителят на Нейно величество имаше сведения, че ирландецът работи за пруския аристократ барон Манфред фон Фелман, един от най-опитните разузнавачи на германския канцлер Ото фон Бисмарк, който провеждаше експанзионистична политика. Но досега неговият поглед беше насочен към Дания, Австрия и Франция. Какво правеше един от най-добрите му агенти из Пасифика?

Хорас продължаваше да държи под око мъжа с черната превръзка. Вчера той имаше удоволствието да наблюдава как О’Флин играе покер и остана очарован. Беше убеден, че играта на карти говори много за личността на играча и както очакваше, ирландецът беше непобедим. Ако се окажеше враг, поне щеше да бъде на ниво.

И още нещо впечатли стария шпионин. Въпреки интереса на жените към него, Майкъл О’Флин любезно отбягваше всеки възможен флирт. Това беше интересно. Дали пък красивият американец нямаше да бъде по-благосклонен към собствения си пол? За съжаление сведенията, които имаше Хорас, показваха друго. Мъжът по-скоро се опитваше да се предпази от всичко, което би насочило вниманието на пътниците върху него.

Вятърът поде дима от цигарата на Хорас и го отнесе надалеч. Той скри фаса в шепата си и се загледа в пристанището.

Нищо не се беше променило от последния път, когато посети това място. Същите претъпкани кораби с ентусиасти, които се надяваха да намерят късмета си в новооткритата „Златна река“ в района на Палмър, същата блъсканица и врява. Към Австралия прииждаха цели семейства и дори сами жени, които се надяваха да си осигурят добра зестра. Златната треска бе обхванала дори и тях. За някои от хората тук това щеше да бъде последното пътуване в живота им, тъжно разсъждаваше Хорас. Някои щяха да отпаднат от надпреварата още в Куктаун, където ги чакаха проститутки, мошеници и алчни адвокати, други щяха да бъдат застигнати от копие на туземец, от глад, треска или просто щяха да умрат от изтощение. Но засега всички гледаха с надежда към брега и бяха богати с мечти и надежди.

Хорас беше далеч от въжделенията на новопристигащите. Вниманието му беше заето с ирландеца и с апетитите на германското правителство към тези изконно британски земи.

Подпрян на фалшборда, Майкъл се взираше трескаво в познатите очертания на града, който някога беше негов дом. Тогава той беше хлапак, който мечтаеше да стане художник и вярваше, че щастието му принадлежи. Но с годините нещата коренно се промениха. Вместо четка сега той носеше в джоба си пистолет и вместо да създава красота, използваше уменията си, за да убива.

Преди единайсет години напусна дома си с един американски кораб, който го отведе в Нова Зеландия. Оттогава живееше под различни имена, за да скрие истинската си самоличност.

През това време той преживя много. Позна ужасите на войната — от зловещите гъсти гори на Нова Зеландия до кървавата гражданска война в Америка. После живя известно време в новооткрития Запад и накрая се оказа в Мексико. Превърна се във войник. Доби огромна международна слава, но затъна дълбоко в света на политическите интриги и шпионските игри, които често завършваха със смърт. След всичко това Майкъл Дъфи не беше вече онзи наивен мечтател, който рисуваше с такава любов природата на Австралия и бе готов на всичко за своята любима Фиона Макинтош. Сега той беше Майкъл О’Флин, носеше белезите от много битки и много разочарования. Беше служител на германския кайзер и изпълняваше тайна мисия по поръчка на световноизвестния разузнавач Манфред фон Фелман.

Сега се завръщаше у дома — повече по случайност, отколкото по предварителен план — и знаеше, че все още е търсен за убийство, което не беше извършил. Какво ли го чакаше на брега?

Майкъл Дъфи нямаше представа какво е станало със семейството му, с приятелите, но знаеше едно — имаше да урежда стари сметки с хората, които го прогониха от всичко, което обичаше.

— Баронеса Фон Фелман ще ви приеме утре следобед в дома си, господин О’Флин — обясняваше Джордж Хилъри, докато наливаше ром в чашата на Майкъл. Беше дребен мъж с подпухнал червен нос, който говореше за страстта му към алкохола.

Разговорът се провеждаше в задната стая на оръжейния магазин на господин Хилъри, около маса, на която имаше различни части от пушки и револвери. Джордж беше майстор по оръжията и снабдяваше с пушки тези, които тръгваха към опасните златни мини на Куинсланд. За разлика от американските си събратя, които държаха на пушките „Уинчестър“, тук златотърсачите търсеха „Снайдер“.

— Ще успеем ли да се разберем с баронесата? Немският ми не е много добър — каза Майкъл и пое чашата.

— Не се притеснявайте, баронесата е англичанка — отвърна Хилъри и огледа тайно събеседника си. Американецът имаше вид на човек, който не си поплюва. В стойката му се усещаше някакво напрежение, което заплашваше да избухне при най-малкия повод. Приличаше на леопард, който дебне жертвата си — външно спокоен, дори ленив, и в същото време нащрек, не му убягваше нито едно движение.

Майкъл отпи от силното питие. Нямаше представа защо го изпратиха в Сидни. Всичко, което знаеше, беше, че работата ще бъде много изгодна за него, ще може да използва познанията си, особено при военни действия в джунглата, и още, че ще трябва да пренасочи пушките „Уинчестър-73“, предназначени за барон Манфред фон Фелман в Самоа, към Сидни. Платиха му баснословна сума, за да придружи пратката дотук, и той го направи, без да задава излишни въпроси. Недомлъвките и конспирацията отдавна бяха станали неразривна част от живота му. Но той не се тревожеше. Знаеше, че когато дойде моментът, ще му кажат защо е в Сидни и каква е истинската му задача.

Хилъри беше този, който трябваше да му обясни, но никой от двамата не предприемаше първата стъпка. Разговорът им приличаше на пътуване в заплетен лабиринт. Засега всичко вървеше добре, но Майкъл чувстваше, че ако не внимава, много лесно може да свие в грешен коридор. Нямаше представа какво да очаква, тъй като репутацията на пруския аристократ Фон Фелман, който стоеше зад тази мисия, не беше много добра.

— Чувам, че сте донесли от онези „Уинчестър-73“, господин О’Флин — заговори домакинът. Той беше силно заинтригуван от възможността да замени снайдерите, които стреляха с един куршум, с по-ново производство. — Казаха ми, че при тях патроните са с централно запалване.

— Така е. Оставих пратката на склад, докато разбера какво трябва да правя по-нататък. Освен това съм изпразнил джобовете. — В гласа на Майкъл се долови раздразнение. — Не мога да покрия митническите такси.

— О, няма съмнение, че баронесата ще възстанови всички ваши разходи — увери го Хилъри и отново напълни чашата си. — Тя е в течение на делата на съпруга си и успешно го замества, когато той отсъства.

— Така казвате вие. Значи ли това, че ще разбера всичко от нея, когато я посетя утре? — попита Майкъл.

— Ще разберете толкова, колкото ви е нужно засега — усмихна се търговецът и се облегна назад. — Те работят по този начин, но не се безпокойте, сигурен съм, че всичко ще бъде наред. Винаги са постъпвали коректно, когато се е случвало да работим заедно.

Хилъри усети, че е по-многословен, отколкото трябва, но мъжът срещу него му харесваше. Може би се дължеше на изпития алкохол, но под свирепото изражение той съзря сърдечност и благородство.

Майкъл трябваше да приеме отговора на търговеца за достатъчен. Явно нямаше да получи повече информация. Допи рома, извини се и излезе от магазина.

Улицата беше задръстена от омнибуси, теглени от коне, товарни коли и пешеходци. Есенният ден беше необичайно топъл за Сидни. Той се изпоти под колосаната риза. Закопня за относителната хладина на хотелската си стая и се отправи натам. Нямаше какво да прави до срещата с баронесата утре и реши да отиде в бара на хотела.

Помисли си за една екскурзия до Манли, но спомените му носеха твърде много болка и не му се искаше да разтваря раната. Не желаеше да се показва и пред семейството си — по-добре да мислят, че е мъртъв, за да не издадат нещо пред полицията, която сигурно още го търсеше.

Потънал в мисли, той изобщо не забеляза ниския закръглен мъж, който се потеше обилно зад него, докато се опитваше да спазва нужната дистанция. Това беше Хорас, който го следеше още от пристанището. Той търпеливо го изчака пред оръжейния магазин и записа адреса в бележника си, където имаше още много имена и дати, но непосветеният нямаше да разбере нищо от драсканиците му, защото всичко беше закодирано.

Майкъл свърна по Куей Стрийт. Тук морският бриз се усещаше по-силно и той се ободри. Когато стигна до хотела, погледна към бара, но се отказа и продължи към стаята си. В главата му се въртяха неспокойни мисли за минало, настояще и бъдеще и той предпочете да прекара вечерта сам.

Хорас изчака пред хотела и като се увери, че следеният от него мъж няма намерение да излиза, спря един файтон и се запъти към военните казарми в Падингтън. Трябваше му информация за търговеца на оръжие, с когото Майкъл О’Флин бе разговарял.

3.

Кейт О’Кийф благодари на бог, дето се е сетил да създаде такова ценно животно като вола. Дългият камшик се плъзна по гърбовете на животните и изплющя като куршум в жужащата обедна тишина.

На пръв поглед Кейт не се отличаваше от другите търговци, които пътуваха от Куктаун към златните мини, макар да беше по-дребна от тях. И нейното лице беше опръскано с кал, и очите й гледаха сурово, като на мъжете, които срещаха по пътя си. Трябваше да се загледаш, за да забележиш извивките на женското тяло под грубите работни дрехи.

Тя водеше със себе си осемнайсет вола, които теглеха с мъка огромен осемтонен фургон. Зад нея скърцаше още един, който беше поверен на Бен Розенбаум.

Бен не беше вече малкият бандит, който дойде преди шест години при леля си Джуди. Тежката работа го бе превърнала във висок, широкоплещест двайсет и една годишен мъж, който привличаше погледите на дамите в танцувалните зали и салоните на Куктаун, където Кейт го водеше от време на време.

Бен беше син на бедна вдовица от Сидни. Разтревожена, че синът й се забърква с бандите, които владееха бедните квартали на града, тя бе потърсила помощ от сестра си Джудит. Джудит от своя страна се обърна към Кейт, която го взе на работа в „Юрика къмпани“, като отплата за добрината на Джудит и Соломон Коен към нея. Бен бе прикрепен към опитния водач на товарни волове Джо Ханрън и издържа успешно теста за издръжливост, макар че изяде много бой заради лошата си дисциплина.

Джо умря преди две години. Докато изкачваха планински път за Таунсвил, фургонът се изтъркаля обратно надолу и го затисна в едно дърво. Бен го погреба и произнесе молитва на гроба му. Не му дойде на ума, че Господ можеше да се разгневи, дето един евреин чете молитва от протестантската Библия на един католик. По-важно беше да се справи с натоварените до пръсване фургони при изкачването към града.

И Бен се справи. Сега крачеше уверено след Кейт. Бледото, сърдито хлапе от Сидни беше изчезнало и на негово място се бе появил жилав и сърцат бушмен от северните австралийски колонии. Обикаляше без страх из пътищата и доставяше стоки от жизнено значение за хората, които се бъхтеха из тези изоставени от бога земи.

През нощта двамата с господарката му се редуваха да пазят кервана от нападенията на местните племена. Кейт бдеше с пушка „Мартини Хенри“ в едната си ръка и малък пистолет в другата, същият, който някога й подари Джудит. Бен не се разделяше с колта, който беше получил от Кейт като подарък за първия си курс.

Дългият преход от Куктаун до златния район при река Палмър беше отнел силите и на двамата. Залятата от дъждовете земя правеше пътя труден дори и за най-яките волове, освен това разтоварването и товаренето на всяка от спирките ги бе изтощило. Те се препъваха като слепци край фургоните, докато флегматичните волове теглеха безучастно товара си все по-напред, километър след километър.

И настъпи момент, в който Кейт беше готова да закрещи от умора. Имаше чувството, че не би могла да направи и една крачка повече. Изведнъж пътят изчезна и пред нея се появи грамаден ирландец с дълга брада до кръста. Той й заговори за други пътища, по други земи, из които имаше много повече безнадеждност, отколкото по нейния път.

Бен чу, че Кейт си говори сама, но нищо не каза. Когато за пръв път я видя такава, се изплаши да не би шефката му да губи ума си, но скоро разбра, че тя често говори с мъртвия си баща, който нежно, а понякога и по-строго даваше сили на своята дъщеря да продължи напред.

По време на преходите, когато тя отказваше да спрат за почивка дори и за ден, Бен имаше усещането, че духът на Патрик Дъфи се вселява в дъщерята и говори чрез нейната уста. И те продължаваха да вървят ден след ден, седмица след седмица. Единственият звук, който чуваха, беше тракането на колелата на фургоните и единствената компания — безкрайните полусухи храсти.

— Чу ли това, Кейт? — провикна се той. — Този звук, който идва от юг?

Кейт също чу далечни гласове и ехо от удар на метал в камък, сякаш някой се опитваше да разбие скалата с кирка. Нямаше грешка. Най-сетне бяха стигнали лагера „Палмър“.

Скоро пред тях изникна градчето, ако можеха да се нарекат така накацалите около реката платнени палатки и колиби от кори на дървета. Двамата се погледнаха победоносно, а Бен дори затанцува от радост. Въпреки че нямаше по-мръсни и по-раздърпани от тях, те носеха със себе си стока, която струваше горе-долу колкото теглото си в злато, тъй като бяха първите пристигнали търговци за сезона. Техните конкуренти използваха коне, които се справяха много по-трудно с пълноводните притоци, и изостанаха още по средата на прехода.

Да бъдеш пръв си имаше своите предимства. Щом се разчу за пристигането им, миньорите от двата бряга на реката се спуснаха към фургоните и буквално ги нападнаха. Започна истинска битка за захар, брашно, чай и месо, но най-скъпата стока беше тютюнът. Някои плащаха с пари, но повечето предлагаха злато.

За няколко часа шестнайсет тона стока беше продадена на цената, която поиска Кейт. Уморените миньори със зачервени от прахта очи грабеха продуктите и плащаха без пазарлъци. Ех, да беше жив Патрик Дъфи! Колко много щеше да се радва на дъщеря си!

Двамата с Бен не пътуваха за пръв път до Палмър. Идваха тук и преди дъждовния сезон. Тогава земята беше толкова напечена, че пътуването през равнината приличаше на пътуване из коридорите на ада, но намислеше ли си нещо Кейт, нищо не можеше да я спре.

Тогава тя съобрази, че за обратния път не са й нужни толкова много волове. Реши да продаде част от тях на месарите, които хранеха хората тук. Макар че продажбата им й осигури двойна печалба, тя изпита съжаление към клетите добичета и се зарече да не хапне говеждо, докато не се прибере в Куктаун.

Тя носеше и някои лични поръчки на миньорите. А тези, които нямаха сили за повече — изгубени души, които жадуваха за относителния комфорт на Таунсвил, се върнаха с нея. Работата из златните мини беше нещо като изкупуване на греховете, но цената беше твърде висока и малцина издържаха.

С парите и златото, което спечели, тя се върна в града и купи два по-големи фургона и нов впряг. Сезонът на мусоните наближаваше. Решиха да изчакат края му и тогава да се върнат с новата стока, иначе рискуваха да затънат из реките, които образуваха проливните дъждове и които потичаха на най-неочаквани места. Тя знаеше, че когато реките влязат отново в коритата си, тук щеше да се напълни с търговци и цените на стоките щяха да паднат драстично. Затова техният впряг трябваше да достигне пръв при умиращите от глад миньори.

Сега, доволна от добре свършената работа, тя прибра фините везни за злато в специална дървена кутия. Скъпият метал беше събран в кожени торби и поставен в дъното на един от фургоните. Последната торба с брашно бе продадена за двайсет паунда. Кейт я бе купила от борсата в Куктаун за три паунда.

Парите и златото напълниха джобовете й толкова бързо, че тя нямаше време да се спре и да изчисли печалбата си, но беше сигурна, че ще прибере в банковите си сметки в Куктаун и Таунсвил едно малко богатство.

Докато стоеше до фургона с камшик в ръка и преметната през рамо пушка, Кейт имаше повече вид на бушмен, отколкото на дама, която е желан гост на всички балове на висшето общество и една от най-изгодните партии за синовете на колониалните аристократи.

Бен се бе покачил върху един от фургоните и уморено дърпаше от лулата си. Пушката на Кейт се поклащаше на коленете му, а като прибавим и запасания на бедрото колт, можеше да се каже, че имаше внушителен вид. Като повечето мъже по границата носеше дълга тъмна брада и суровият му поглед би отказал и най-дръзките крадци от желанието им да приберат спечеленото от търговията злато.

— Бен, пази ги, докато се върна — обърна се към него Кейт и му подаде прибраните в една дървена кутия пари. — Няма да се бавя.

Тя тръгна през миньорския лагер, намери закътано място и се облекчи. По обратния път се огледа и забеляза, че в лагера са останали само няколко кучета. Явно животинките бяха изядени от собствениците си по време на дъждовете.

Случайно се обърна назад и видя едно момиче, което я следваше по петите, макар да се опитваше да не изглежда нахално. То водеше за ръка момченце с хлътнали очи и окъсана риза. Кейт ги забеляза още докато разпродаваше стоката и се стъписа от жалкия им вид. Дожаля й, но си наложи да не мисли за тях. Те бяха само част от огромната армия гладни и бедни по река Палмър, които оцеляха след дъждовния период.

Тя стигна до фургоните и се обърна още веднъж. Нямаше как да не види, че момичето е болезнено слабо. Русата му коса падаше на мазни, сплъстени кичури върху опърпаните дрехи. Можеше да е хубаво, ако не беше огромният белег, приличен на ягода, който обезобразяваше лявата половина на лицето му и засенчваше красивите, умни очи. Кейт прецени, че момичето е на не повече от осемнайсет. Момченцето имаше същия окаян вид. Беше на около шест години. Дрехите и лицето му бяха мръсни, а изражението му беше мрачно и напрегнато. То не сваляше изпълнения си с недоверие поглед от Кейт. Приликата между двамата беше очевидна и тя си помисли, че сигурно са брат и сестра.

— Да не искате да говорите с мен? — попита ги тя.

— Да, госпожице О’Кийф, аз… — Затрепери момичето и едва сдържа напиращите сълзи. Това разстрои Кейт и тя ненадейно си припомни собствената си трагедия преди години, когато лежеше в задната стаичка на магазина на семейство Коен и се мяташе в треска и родилни мъки.

— Ела насам — каза мило. — Както виждам, май и двамата имате нужда от нещо за ядене.

Очите на момичето плувнаха в сълзи от благодарност. Кейт се приближи до него и импулсивно обгърна мършавите му рамене. Момичето се сви като ударено и избухна в ридания. През целия си живот не бе получило капка съчувствие от никого и топлите думи на тази жена го трогнаха силно.

Кейт ги поведе към фургоните под любопитния поглед на Бен.

— Бен! Направи чай и приготви нещо за вечеря. За четирима — нареди тя и той моментално се спусна да изпълни поръчката.

За разлика от много бушмени Бен не се срамуваше да изпълнява заповеди на жена. Кейт О’Кийф не беше само негов шеф. Тя отдавна беше доказала, че е равна с много от мъжете, които срещаха по пътищата. Той се възхищаваше от нея. Когато не бяха на път, тя приличаше на истинска принцеса от приказките, много по-красива от дамите, които бе виждал да влизат и да излизат от публичния дом на Палмър Кейт в Куктаун.

Палмър Кейт беше другата Кейт, от която Бен беше запленен, но нейният бизнес беше много по-различен от този на Кейт О’Кийф. Тя беше истинска мадам. Говореше се, че причаквала неомъжени жени, които пристигали в града, за да търсят богатство наравно с мъжете, запознавала се с тях още на пристанището и им предлагала работа. Тези, които имали глупостта да откажат, ставали храна на крокодилите в реката.

И двете Кейт обслужваха бушмените, всяка по различен начин, и бяха уважавани от тях.

Кейт О’Кийф настани младото момиче на един дънер близо до техния бивак. Момчето приклекна до огъня и прикова гладни очи в тънките парчета говеждо, които Бен отряза за задушено. Приличаше на куче, което дебне да получи огризките от господарската трапеза.

— Ти знаеш името ми — каза приятелски Кейт, докато момичето се опитваше да изтрие сълзите от лицето си, — но аз не познавам нито теб, нито момчето.

— Казвам се Дженифър Харис. Дойдох в Палмър със сина си — отговори тихо момичето. — Използвах последните пари, за да търся богатство тук. За Уили и за мен.

Кейт се обърка. Кой беше Уили? Сигурно не момчето, което не откъсваше поглед от Бен. Иначе излизаше, че момичето е било на дванайсет-тринайсет години, когато е родило.

— Това ли е Уили? — попита тя и посочи към хлапето. Момичето кимна утвърдително с глава и очите му потъмняха. Кейт разбра, че темата е болезнена за нея, и реши да не разпитва повече. Можеше да си представи с какво е търгувало това момиче, за да осигури храна за себе си и за сина си тук през дъждовния период. Гладът те кара да забравиш всякакви морални норми и правила.

— Къде беше, преди да дойдеш в Палмър? — попита тя.

— В Бризбейн. Пристигнахме там от Сидни с татко. Той беше градинар, но се разболя от туберкулоза и почина в Бризбейн. Остави ни малко пари, но не стигнаха. Преди да изхарчим и последния петак, купих билети за себе си и за Уили и през декември дойдохме тук. Тогава те видях за пръв път. Помислих си, че имаш добри очи. И сега, когато те зърнах отново… — Момичето не довърши. Закри лицето си с ръце и отново зарида. Сигурно си припомняше ужасните изпитания, които се е наложило да изживее през последните месеци. — Това място е по-лошо и от ад! — изхлипа. — Единственият начин, по който можех да осигуря храна за мен и Уили, беше…

— Не е нужно да ми разказваш — нежно я спря Кейт и погали сплъстената й коса, сякаш беше малко дете.

Тази ласка отвори сърцето на момичето и то плака, докато не му останаха сили. Плака за всички унижения и обиди, които беше понесло, за ударите и ритниците на пияните мъже, които го използваха колкото и както си искаха срещу къшей хляб. Плака за отнетото детство и за перверзната жестокост на господин Гренвил Уайт. Жената до нея я гледаше със съчувствие и разбиране, сякаш можеше да усети болката й, и това беше най-хубавото нещо, което някога й се бе случвало.

— Искаш ли да пътуваш с нас до Куктаун? — попита я Кейт. Дженифър кимна припряно и тя продължи: — Пътуването е трудно и изтощително. Очаквам да си платиш превоза със здрава работа.

— Ако трябва, ще заема мястото на воловете ти, госпожице О’Кийф, и ще тегля товара вместо тях — каза момичето и я погледна право в очите. — Мога да правя всичко!

— Какво ще правиш, когато стигнеш до Куктаун? — заинтересува се Кейт. — Както виждам, нямаш пукната пара.

Дженифър въздъхна тежко. Кейт О’Кийф беше добра жена и щеше да я закара до Куктаун. Но от приказките на миньорите тя бе останала с убеждението, че този град е нещо средно между Содом и Гомор. Дали съдбата не я водеше още по-навътре в ада? Новопристигналите разказваха, че хотелите там са нелегални публични домове и били повече от шейсет на брой.

— Не знам какво ще правя — сви рамене, — но предполагам, че на всяко друго място е по-добре от Палмър.

— Можеш ли да четеш и да пишеш?

Дженифър се смути:

— Не, госпожо О’Кийф. — После вдигна глава и я погледна твърдо. — Но един ден Уили ще може!

Гласът й звучеше толкова уверено, че Кейт разбра — тя щеше да направи всичко, за да даде шанс на сина си.

— Тогава се разбрахме — усмихна се Кейт. — Наемам те, докато стигнем до Куктаун.

Момичето отвори уста, за да благодари, но тя я спря с жест:

— Имам нещо предвид и за след това, но не знам дали ще те удовлетвори. Трябва ми детегледачка. Почакай! — опита се да уталожи буйната радост, която накара Дженифър да скочи от мястото си. — Става дума за три деца — две момчета и едно момиче, което значи да се грижиш за четири деца, като включим и Уили. Ще можеш ли да се справиш?

— Да, госпожо! С най-голямо удоволствие — отвърна тя без колебание. — Обичам децата!

— Почакай да видиш хлапетата. Може да си промениш мнението — усмихна се Кейт. — Те са просто три диви зверчета. Нито една гледачки не се задържа. Но си мисля, че жена, която е оцеляла в Палмър през дъждовния период, ще успее да се справи с тях.

Скоро задушеното беше готово. Бен свали тенджерата и сложи чайника на още горещите въглища, за да запари чая. Дженифър беше изгладняла, но се притесняваше да не направи лошо впечатление и си налагаше да яде по-малко. Синът й обаче беше ненаситен и след като всичко беше изядено, придърпа съда до себе си и го излъска с един залък хляб.

Докато вечеряха, Бен огледа крадешком момичето. Беше хубаво, много хубаво. Дори и белегът не загрозяваше лицето му, което носеше следите на постоянни лишения. Той забеляза, че тя се срамува от белега си. Пускаше нарочно косата си пред лицето. Но вместо да го отврати, белегът го изпълни със съчувствие и симпатия.

Четиримата се разположиха около огъня и се заеха с чая. Отпиваха малки глътки от подсладената течност и се вслушваха в звуците на миньорския лагер. Някой подрънкваше на арфа, друг настройваше цигулката си. Мъже и жени подемаха нестройно тази или онази песен, после избухваха в смях. Дочуваха се и ругатни, както си беше редно при наличието на толкова много алкохол. Насядали около огъня под звездите на Южния кръст, повечето от миньорите надигаха бутилките с ром, пушеха с лулите си и редяха невероятни истории за златотърсачи. Лагерът празнуваше края на глада и жаждата. Мъчителният дъждовен период беше забравен. Надеждата се завръщаше.

Бен продължаваше да гледа към Дженифър, но тя беше резервирана. Когато погледите им се срещнаха, тя бързо се обърна към Кейт и подхвана разговор с нея.

Кейт забеляза интереса на Бен и прикри усмивката си. Какво ли щяха да кажат Соломон и Джудит за интереса му към едно момиче с незаконороден син. Но това беше проблем, който можеше да почака. Първо трябваше да се доберат до Куктаун, да намерят брод през реката и да се преборят с бързеите и блатата.

Бен реши да остави за малко жените насаме и се отдели, за да поговори с един миньор, когото познаваше още от пътуването си до Тамбо. След половин час се върна и личеше, че е разтревожен. Разрови огъня, за да запали лулата си, и измърмори:

— Говори се, че майолите нападнали инспектор Клоузи на пътя при Адската порта.

Кейт го чу, но нищо не каза. Отпи от чая си и погледна към спящата Дженифър, която бе положила глава в скута й. Уили спеше сгушен в майка си. Богатата вечеря и топлината на огъня ги бяха приспали рано. Дожаля й да събуди момичето. Остана така, като леко полюляваше главата й и я милваше по лицето.

— С него е имало седем полицаи на коне, но това не ги е спряло — продължи Бен и се загледа в припламващите цепеници.

„Щом са се изправили срещу тежковъоръжени полицаи, какво ще ги спре да атакуват фургони, пазени от две жени, едно дете и един-единствен мъж“ — помисли Кейт. Предстоеше им труден преход. Трябваше да се преборят не само с ужасния път, но да се крият и от изрисуваните в охра воини на северните племена. По ирония на съдбата тези туземци не се интересуваха от златото, което носеше със себе си, а от тяхната плът.

Кейт потръпна. Мисълта за това, което ги очакваше, ако диваците ги хванат, я ужаси. Беше чувала да разказват, че премазвали краката на пленниците си, за да не могат да избягат, после ги изпичали и си устройвали пиршества. Дженифър усети трепета й, размърда се и отвори очи.

— Съжалявам, госпожо О’Кийф — избъбри сънливо. — Унесла съм се.

Кейт я погали разсеяно по рамото. Погледна към пушката си — единственото оръжие, което би могло да спре свирепите майоли. За миг зажадува за сигурността и уюта на стаята си в хотела на чичо си в Сидни. Колко време беше минало оттогава? Колко години я деляха от възторженото девойче, което бързаше да осъществи мечтите си и наивно смяташе, че обичният й съпруг ще се грижи за нея?

Тя погледна към Дженифър и сина й. Изведнъж осъзна, че освен за себе си трябваше да мисли и за тях. Колко много се нуждаеше от закрила в този момент! Къде беше мъжът, който можеше да й помогне и на когото вярваше безрезервно? „Люк“ — прошепна тя и сълзите потекоха по бузите й. Бен я чу и се обърна към нея:

— Каза ли нещо, Кейт? — погледна я през гаснещите пламъци на огъня.

— Не, мислех си за нещо…

Той отново се загледа в жарта и тя крадешком изтри сълзите си. Винаги когато беше самотна или изплашена, образът на златотърсача Люк Трейси изникваше в съзнанието й. Той беше нейният силен и нежен ангел, който я водеше по опасните пътища в живота й. Тя дълго беше убеждавала себе си, че не е влюбена в него, че той е просто приятел, чиято компания й липсва много. Вече шест години откакто бе заминал, бог знае къде, без да се обади. Не знаеше дали е жив, дали и от него няма да й останат само тъжни спомени, както от другите мъже, които бе обичала: братята й Майкъл и Том, баща й Патрик Дъфи и той — американеца.

Понякога се случваше дрезгавият му глас да зазвучи в главата й. Или пък да види сините му очи на лицето на някой миньор в Палмър. И спомените се връщаха отново.

4.

„И така, нарекли са го Куктаун — мърмореше си Люк Трейси, докато оглеждаше прашните шумни улици на града. — Можеше да бъде и Трейситаун, ако бях стигнал пръв до Палмър.“ Усмихна се накриво, намести торбата на рамото си и закрачи по Шарлот Стрийт.

Това, което виждаше, му напомни за друга златна одисея, преди двайсет години в Баларат. Улиците бяха пълни с магазини от дървесна кора и ламарина, които никнеха всеки ден като гъби след дъжд. В тях се продаваше всичко — от лауданум до барут, а наблизо винаги се намираше и някой бар за утоляване на жаждата и повдигане на духа. Картината се допълваше от неизбежните бардаци, където мъжете можеха да облекчат плътските си нужди. И всичко това сред непрекъснатия поток новопристигащи, които наелектризираха атмосферата с нетърпението си да се впуснат в надпреварата за богатство и щастие.

След шест години Люк най-сетне се връщаше в страната, която чувстваше по-близка от тази, в която бе роден. Тук беше получил белега на лицето си. Тук беше възмъжал и години наред бе тичал след своята златна мина.

Вгледа се в лицата на хората, които бързаха покрай него, и забеляза трескавия поглед и нервността им. Разбираше ги напълно. И ги съжаляваше. Повечето от тях щяха да изпитат същото разочарование, което той самият бе преживял. Това тук не беше Баларат — мината, която предизвика първата златна треска в Австралия. Тук бе дивият север със своята гъста джунгла, планини и мусонни дъждове, които щяха да хванат в капаните си напористите златотърсачи още преди да се доберат до Палмър. През шейсет и осма той също се опита да достигне реката и се провали. Едва не загуби живота си.

Ако онзи подъл адвокат Хю Дарлингтън не го беше предал, вероятно щеше да се върне в долината на златната река и името му щеше да остане в историята като първия, достигнал до Палмър. Щеше да открие това, за което му беше разказал умиращият златотърсач — „Златни късове, големи колкото кокоше яйце. Седят си в плитчините и чакат някой да ги открие“.

Люк въздъхна тежко и си припомни събитията, които се развиха след това. Той погреба златотърсача някъде из тези негостолюбиви земи и продаде златния къс, който умиращият му подари. Получи солидна сума и ги предаде на адвоката на Кейт О’Кийф. Но този подлец го издаде на полицията. За незаконна търговия със злато се предвиждаха сериозни санкции и Люк трябваше да бяга от колонията към родната Калифорния.

Сега отново крачеше из червената австралийска земя. Беше поостарял и помъдрял — наближаваше четирийсетте. Лицето му имаше постоянен загар от целогодишното излагане на слънце. Старият белег, който прорязваше бузата му от окото до брадичката, изпъкваше по-ясно отпреди, но сините очи все още гледаха замечтано към хоризонта и въпреки че не притежаваше изтънчените черти на джентълмен, лицето му издаваше едновременно нежност и свирепа сила, които привличаха погледа. Лесно беше да обичаш такъв човек.

— Господин Трейси?

Люк замръзна. Кой го беше разпознал — приятел или враг? Полицаите? Бавно се обърна и щом видя мъжа, усети, че му прилошава.

Един едър като мечок мъж закуцука към него.

— Сержант Джеймс — отвърна Люк с нотка на отчаяние, — мина много време от последната ни среща.

Хенри Джеймс му подаде ръка:

— Веднага ви познах, въпреки че сте обръснали брадата си. — Люк пое ръката му и той продължи: — Вече не съм действащ сержант. Пенсионирах се преди две години. Сега с Ема, съпругата ми, работим за Кейт О’Кийф.

При споменаването на Кейт му стана още по-зле. Хенри забеляза, че кръвта се отдръпна от лицето му, и попита загрижено:

— Да не би да не ви е добре, господин Трейси?

— Да… не… просто краката… пътуването беше много дълго… — промърмори той. — Как е Кейт?

— Много добре, поне до последния път, в който я видях.

— Кога беше това? — попита, като се постара да скрие вълнението си.

— Преди няколко седмици, малко преди да замине за Палмър с младия Бен Розенбаум. Отидоха да закарат стока при мините. Кейт държеше да са там веднага след края на дъждовния период. Ако всичко е минало добре, трябва вече да е поела по обратния път. — Хенри се усмихна широко и пусна ръката му. — Бях на пристанището, за да проверя дали има пратка за нашата фирма, и ви видях да слизате от парахода, който пристигна от Сан Франциско. Не можах да повярвам на очите си. Колко време мина оттогава?

— Много! — въздъхна Люк. — Твърде много време бях далеч от Куинсланд!

— Искате ли да отидем у нас? — попита Хенри и го потупа приятелски по гърба. — Ема ще ви се зарадва. Винаги е мислела, че вие с Кейт си подхождате, и още се чуди защо навремето не се събрахте.

Люк се остави в ръцете на любезния бивш полицай, който го поведе през улицата, задръстена от коли и хора. Двамата ловко си запробиваха път сред навалицата и Хенри продължи да бъбри за всичко, което се беше случило в колонията, след като Люк беше заминал.

— Сигурно сте напуснали точно в годината, когато онзи ирландец Фениън стреля по принц Алфред — каза той.

Люк кимна. Смътно си спомни, че се говореше нещо такова из Бризбейн, докато чакаше параходът да отплава за Сан Франциско. Някой беше споменал, че се опитали да убият сина на кралица Виктория, който бил на обиколка из английските колонии. Едни казваха, че убиецът бил луд. Други коментираха, че замислял въстание срещу англичаните. Каквато и да беше истината, престъпникът беше обесен.

— Нещата много се промениха — продължи Хенри. — Правителството на Куинсланд прокара закон за защита на туземците. Мисля, че стана след онзи случай през шейсет и осма, дето изклаха шейсет от тях на парахода, който ги превозваше насам от един остров. А и каторжници вече не ни изпращат. Изглежда, че англичаните са решили да ни оставят да се грижим сами за себе си. И то точно сега, когато имаме нужда някой да даде урок по добро държание на тези диваци в северната част на колонията. Правителството се опитва да ги заобиколи, но тези не са като ония, които познаваме от юга. Бият се, както се биха испанските партизани срещу Наполеон — нападат изневиделица и бягат в планината. Нашите миньори са пропищели от тях.

Люк слушаше с интерес за промените в Куинсланд и не можеше да се начуди на това, което виждаше. За шест години местата, които тогава бяха извън цивилизацията, се бяха превърнали в процъфтяващи градове. Магазините бяха един до друг. В дъното на улицата, по която вървяха, се виждаха голям магазин и складови помещения, над които висеше табела: „“Юрика къмпани" — главен търговски доставчик за Палмър и Куктаун". Името „Юрика“ го накара да се усмихне. Дъфи все още предизвикваха враговете си. Скоро се озоваха пред входа и Хенри любезно го въведе в магазина. Първото нещо, което видя, бяха купища най-различни стоки, сред които сновяха десетки клиенти. Бизнесът на Кейт явно преуспяваше, помисли си той. В дъното, зад тезгяха, стоеше синеока жена с червена коса, прибрана в стегнат кок, и броеше пари. Тя вдигна поглед към Хенри, после към Люк и отново към Хенри.

— Ема, запознай се с легендарния Люк Трейси — отвърна на немия й въпрос Хенри и насочи госта си към нея. — Люк, това е съпругата ми Ема.

Люк свали широкополата си шапка и любезно изрече:

— Радвам се да се запозная с вас, госпожо!

— Господин Трейси! — възкликна Ема и излезе пред тезгяха. — Семейство Коен и Кейт са ми разказвали много за вас, но нямах късмет да ви срещна, докато бяхме в Рокхамптън.

— Аз не съм имал късмет, госпожо! — настоя той, почувствал се неудобно от специалното внимание, което му оказваха семейство Джеймс.

— Според думите им вие сте изключителен мъж — продължи тя. — Кейт ще бъде много доволна да ви види отново. Бих казала, повече от доволна.

Люк усети как лицето му пламна. Ако знаеха, колко много означаваше за него Кейт! Нямаше ден през тези шест години, в който да не си припомни големите й сиви очи и нежната усмивка. Нямаше нощ, в която да не си представя как я държи в прегръдките си, как споделя чувствата си към нея. Обикна я от първия миг, в който я видя на палубата на парахода, който плаваше по река Фитцрой към Рокхамптън, от момента, в който усети аромата на лавандула, които се носеше от косата й. Този аромат го преследваше и по заснежените планински пътеки на Монтана, и по склоновете на Скалистите планини. Вечер, щом запалеше огъня, я виждаше до себе си, разказваше й как е минал денят му, а тя се смееше, както беше при вечерите на съвместното им пътуване до Свещените планини, когато търсеха гроба на баща й и на брат й. Не, той не се връщаше заради златната треска в Северен Куинсланд. Истинската причина беше несподелената му любов към единствената, неповторимата Кейт О’Кийф. Мисълта, че тази любов няма бъдеще, го измъчваше. Дори и да се срещнеха, не вярваше, че това, което иска да й каже, има някакво значение за нея. Беше наясно, че един беден скитник, вечно тичащ след безумните си мечти, не заслужава нейното внимание. Дори и думите на Ема за нейната привързаност към него, не бяха нищо друго освен приятелско чувство. Какво трябваше да направи, когато я види отново? Щяха ли да му стигнат силите да признае любовта си? Тази мисъл го плашеше много повече от всички опасности, които беше преживял през тези години.

— Имате ли къде да спите? — попита го Ема, опитвайки се да скрие истинските си планове зад небесносините очи. — Ако Кейт беше тук, със сигурност щеше да настои да се настаните при нас. В магазина има стая, можете да останете, колкото си поискате. Поне докато решите какво ще правите по-нататък.

— Чудесна идея! — избоботи Хенри. — Кейт никога няма да ни прости, ако ви пуснем да търсите подслон по хотелите.

— Благодаря ви, сержанте! — усмихна се Люк. Помнеше какъв проблем беше да си намериш прилична квартира по тези места. — Ще се възползвам от поканата ви.

— Казвайте ми просто Хенри — ухили се бившият полицай. — Всеки скъп за Кейт човек е и наш приятел.

— Благодаря, Хенри — каза Люк. — За вас съм Люк, така ми викат всички приятели.

Хенри му показа стаята, която в момента служеше за склад на дрехи. Американецът свали багажа си — две одеяла и малко лични вещи, и се огледа. Остана доволен от видяното. Въпреки че тропическата жега едва се понасяше, между дъските на стената имаше пролуки, които позволяваха на вечерния бриз да освежава въздуха в стаята, но достатъчно тесни, за да не допускат любопитни очи да надничат вътре. Беше чисто и относително удобно, балите с дрехи щяха да му служат за легло.

— Ние не живеем тук — обясни Хенри. — Имаме къща горе, на хълма, с изглед към реката. Довечера ще бъдете наш гост. Ема е превъзходна готвачка. Обещавам ви, че ще си оближете пръстите.

— Няма да пропусна такава възможност! — отвърна Люк. Съдбата го беше пратила в добри ръце.

— Сега ще ви оставя — извини се Хенри. — Трябва да се върна на пристанището. Очаквам продукти от Бризбейн със следващия курс. Вие се настанявайте, скоро ще се видим.

Люк кимна, изчака Хенри да излезе и седна на балите. В главата му нахлуха призраци от миналото. Не беше предполагал, че още със стъпването си в Австралия ще се окаже толкова близко до Кейт. Първоначалният му план беше да пробва късмета си в мините и после да отиде в Рокхамптън, където я беше видял за последен път. Но съдбата пожела друго. Доведе го тук, възможно най-близко до любимата жена. Всичко, което трябваше да направи, беше да хване пътя за Палмър и ако късметът продължаваше да е с него, скоро щеше да зърне красивите сиви очи.

Отвори торбата и извади кожена кесия. Там държеше документите си, един голям колт и несесери за шиене и за бръснене. Извади чиста риза и отиде да потърси баня. Лазурното тропическо небе на Северен Куинсланд го изпълни с очакване за нещо приятно. Сърцето му биеше като в младежките му години. Чувстваше, че си е у дома.

Вечерта Люк отиде на гости на семейство Джеймс и се запозна с наследниците на Том Дъфи и Мондо от племето дарамбал — Питър, Тимоти и Сара. Впечатли се от успеха, който бе постигнала Кейт с тях. Пред него стояха три цивилизовани деца въпреки печалната за Ема констатация, че понякога били доста непослушни.

Люк се запозна и със сина на Хенри и Ема, Гордън, който приличаше изцяло на баща си. Питър и Гордън бяха почти на дванайсет, Тимоти — на десет, а Сара — на девет. Питър беше с тъмна кожа като майка си, но беше висок и едър като баща си. Носеше сивите очи на рода Дъфи и беше красив като тях. Беше очевидно, че двамата с Гордън са много близки. Тимоти беше по-светъл и особняк. Странеше от останалите. Но тази, която му направи най-силно впечатление, беше Сара. Кожата й блестеше като залязващ слънчев лъч и всичко в нея говореше, че когато порасне, ще се превърне в изключителна красавица. Беше нежна, мила и интелигентна. Тя веднага хареса Люк и двамата скоро станаха приятели.

По-късно Ема предаде децата на жената, която идваше да й помага вечер — добра християнка, която бе изгубила съпруга си при едно срутване на камъни в мината. Кейт я наемаше да помага на Ема, когато самата тя беше на път. Беше закръглена жена на средна възраст с прошарена коса и единствената с изключение на Кейт, която успяваше да сложи децата да си легнат, без да разрушат половината къща — постижение, достойно за уважение.

Вечерята се състоеше от овнешки бут със зеленчуци. След като хапнаха, Люк сподели плановете си да тръгне за Палмър веднага щом си набави нужната екипировка и кон.

Хенри повдигна вежди, озадачен от нетърпението му, но Ема веднага разбра защо бърза гостът им и се усмихна на себе си. Беше забелязала промяната в погледа му всеки път, щом се споменеше името на Кейт. Беше ясно, че е отчаяно влюбен в красивата й приятелка.

Спомни си мъжа, който дойде да търси Кейт преди няколко дни, и смръщи чело. Трябваше ли да сподели с Кейт за него? Ако й кажеше, щеше да отключи спомени, които приятелката й искаше да забрави и които щяха да й донесат само мъка.

Тогава тя беше сама в магазина. Хенри беше извън Куктаун, ограждаше пасище за воловете. Един висок, красив мъж влезе в магазина, заяви, че се нарича Кевин О’Кийф и търси съпругата си. Шокирана, Ема му обясни, че Кейт е на път за Палмър. Той не каза нищо, огледа с преценяващ поглед претъпкания със стоки магазин и си излезе.

Ема се поколеба да каже на съпруга си за неочакваното появяване на блудния съпруг, който беше зарязал Кейт преди десетилетие. Тя знаеше за него от Джудит, която й бе разказала всичко, когато живееха в Рокхамптън.

Беше ужасна история за едно бременно седемнайсетгодишно момиче, което лежало само в нощта, докато съпругът й се подвизавал из местните бардаци да търси удоволствия. Джудит и нейният съпруг Соломон се грижели за изгарящата от треска жена. Кевин О’Кийф избягал с жената на един съдържател на бар и няколко часа след това Кейт родила момченце, което живяло само няколко часа. Люк Трейси го погребал и ако не бил той и нежните грижи на семейство Коен, Кейт надали щяла да преживее загубата.

Ема реши да не казва на Хенри за посещението. Тя познаваше предаността на мъжа си към Кейт и се страхуваше, че щом разбере за Кевин, ще хукне да го търси, за да го накаже за всички нещастия, които бе причинил на съпругата си. А тя беше усетила, че Кевин О’Кийф е жесток и безскрупулен човек, и се тревожеше за мъжа си.

Но сега започна да се притеснява още повече. Знаеше за сблъсъка между Люк и О’Кийф. Преди време един златотърсач, който минаваше през Рокхамптън, й беше разказал как двамата се хванали гуша за гуша в една кръчма. Люк бил извадил пушка и заплашил Кевин, че следващия път, когато го срещне, ще го убие.

Тя се загледа в димящата пура на госта, която Хенри беше предложил след вечеря. Изглеждаше спокоен, но знаеше, че е смел и решителен човек. Какво щеше да стане, ако двамата мъже се срещнеха отново? Ема се молеше това никога да не стане.

5.

Имението на семейство Фон Фелман недвусмислено доказваше богатството и аристократичния произход на собственика си. Градината пред къщата стигаше чак до пристанището и откриваше прекрасна гледка към спокойните води на реката. Под сянката на огромна тента в ярки цветове бяха наредени планини от шампанско в кофи с лед, който се поръчваше чак от Америка. Закуските и ордьоврите бяха възхитителна гледка, но най-впечатляващи бяха стридите, набрани тази сутрин от брега около пристанището. От екзотичната рецепта, по която бяха приготвени, Майкъл прецени, че немският аристократ притежава изтънчен вкус.

Елегантно облечените гости опитваха деликатесите в сребърни подноси и бъбреха лениво под сянката на тентата. Майкъл се чувстваше неловко в ярките дрехи, които издаваха, че идва от Америка, макар че натруфеният стил вече не беше приоритет единствено на американците. На поляната можеха да се видят униформи в най-различни цветове — на британски военни и местните им събратя от току-що сформираните военни части на Нов Южен Уелс, и на още пет-шест приятелски държави.

Млади дами се въртяха пред възхитените погледи на младите офицери и обсъждаха зад ветрилата си изгодните партии. Много от тях хвърляха любопитни погледи към високия американец с черна превръзка на окото. Щом минеше близо до представителки на нежния пол, ветрилата се вдигаха и зад тях се чуваха шепот и приглушени възгласи на одобрение, но той продължаваше да стои настрана от гостите. Беше тук по работа и не искаше да се набива в очи. Един светски разговор неминуемо би довел до неудобни въпроси за миналото и настоящето му.

Въпреки желанието му Майкъл не остана за дълго сам. Един майор от британската армия се присъедини към него и го заговори:

— Господин О’Флин, ако не се лъжа? — любезно попита той. — С вас не сме се срещали, но съм чувал за вас. Имаме общ приятел.

Той протегна ръка и продължи, без да даде възможност на Майкъл да отговори:

— Аз съм майор Годфри. В момента съм прикрепен към доброволческия стрелкови корпус на херцога на Единбург. Чух от наш общ приятел, че сте служили под командването на Фил Шеридан по време на гражданската война в Щатите. Случи се така, че аз бях един от военните наблюдатели на Нейно величество в битката, в която вие загубихте окото си.

Майкъл пое протегнатата ръка и го измери с поглед:

— Общ приятел, казвате. Кой би могъл да бъде?

— Приятел ли казах? Всъщност с господин Хорас Браун се познаваме бегло. Чух, че сте пътували заедно на парахода „Бостън“ от Самоа за Сидни — каза майорът, загледан в пристанището. — Преди години с него служихме заедно в Крим. Вчера имах щастието да се натъкна на него в поделението „Виктория“. Той често се отбива там, когато е в града. Разказа ми за странстванията си, които може да си позволи благодарение на семейните пари, изпращани редовно в посоченото от него пристанище.

— Ах, господин Браун! Спомням си го — сдържано изрече Майкъл. — Никак не му вървеше на покер, ако говорим за един и същи човек.

Въпреки че английският офицер беше овладял маниерите на богатите господа, той беше със зле ушит раиран костюм и евтини обувки и Майкъл прецени, че си има работа с не особено изискан господин. Но медалите от Кримската война, Индия и Втората война с Китай показваха, че е храбър боец. На гърдите му имаше и синя панделка с кафеникава ивица от битката за Нова Зеландия, в която бе участвал и Майкъл под ръководството на граф Фон Темски.

— Виждам, че сте участвали в боевете при Нова Зеландия, майоре — подхвана той.

Английският офицер го изгледа с любопитство:

— Лаская се от факта, че един американец може да разпознае този медал, господин О’Флин. Откъде познавате цвета на лентата?

Майкъл отпи бавно от шампанското. Беше направил грешен ход. Помъчи се да се измъкне от положението:

— Преди време се запознах с един англичанин, който имаше същия медал — отговори.

Майорът каза само:

— Предполагам, че и вие сте награден с медал за храброст от президента Линкълн?

Майкъл кимна и избегна погледа на събеседника си. Настъпи кратка пауза, преди майорът отново да възобнови разговора:

— Трябва някой път да си поговорим за вашата война, господин О’Флин. Аз например съм силно впечатлен от „момчето генерал“, както вестниците обичат да наричат генерал Джордж Къстър. Атаката му срещу конфедератите направи силно впечатление на всички офицери в Европа. Четох, че сега гонел червенокожите из Дакота. Дано се справи по-бързо с тях. Те са истинска напаст за колониите.

Майкъл познаваше Джордж Къстър и не го харесваше. Според него той беше опасен маниак, който преследваше слава за сметка на своите войници.

— Предполагам, че полковник Къстър още дълго ще ги гони — измърмори, като наблегна на по-ниския чин „полковник“, наместо почетния ранг „генерал“, който му беше даден през Гражданската война.

— Ако има човек, който може да се справи с местното население и да реши проблемите ви, това несъмнено е Къстър! — заяви с нотка на възхищение офицерът. — Ние също имаме нужда от такива мъже, за да се справим с диваците на север. Тези мерзавци предпочитат да водят партизанска война, понеже нямат смелост да излязат в честна битка с нашата армия.

— Не се знае дали един ден Къстър няма да отхапе по-голямо парче от това, което може да сдъвче, майоре — отбеляза язвително Майкъл. — От собствен опит знам, а и вашите офицери го признават, че тези червенокожи, както ги наричате, са едни от най-добрите ездачи в света. Докато Къстър има по-голяма численост, добре, но ако местните се обединят, работата му е спукана.

— Само че е малко вероятно, господин О’Флин — сви устни Годфри. — Индианците за щастие са на същия етап на развитие като нашите туземци. Те нямат понятие от военна тактика. Не, казвам ви, Къстър много скоро ще прочисти района.

Той, изглежда, разбра, че Къстър не е любимец на Майкъл, и тактично смени темата:

— Силно съм заинтригуван от присъствието ви тук, господин О’Флин. Откъде познавате нашата очарователна и несъмнено красива домакиня баронесата?

— Не съм имал удоволствието да се запозная с нея и съпруга й — отвърна Майкъл, — но бях поканен тук от наш общ приятел в Сидни.

Това отчасти беше вярно, въпреки че Майкъл не беше сигурен дали Джордж Хилъри познава барона.

— Разбирам — каза майорът и се обърна към двете дами, които излязоха изпод тентата и се запътиха към тях през моравата. — Ето, нашата домакиня идва насам и аз с удоволствие ще ви представя на тази красива и благородна дама — каза той и се изчерви.

Заинтригуван от причината, която накара новия му познат да смени цвета си, Майкъл се обърна и се загледа в двете дами. Изведнъж кръвта му изстина.

„Пенелопе Уайт! И Фиона!“

Пенелопе засия, докато слушаше ласкателните комплименти на майора, който вече беше до тях и целуваше почтително ръката й. После се обърна към Майкъл. Пламъчетата в очите й му показаха, че го е познала. Фиона също не сваляше поглед от него. Лицето й пребледня толкова силно, че той се уплаши да не припадне. Погледите между него и двете жени, слава богу, не бяха забелязани от майора. Той се обърна към Майкъл и тържествено каза:

— Господин О’Флин, представям ви баронеса Фон Фелман и нейната прекрасна братовчедка, госпожа Фиона Уайт.

Майкъл се насили да изрече:

— Вие бяхте прав, майоре! Баронесата наистина е много красива жена. Бих казал дори, че думата красива не е достатъчна, за да предаде удивителната прелест на дамата, която стои пред мен — и се наведе да целуне ръката й — жест, който се смяташе за много изтънчен. — Не споменахте и за красотата на останалите дами от обществото в Нов Южен Уелс — продължи и погледна към Фиона.

— Вие сте много галантен мъж, господин О’Флин — закачливо отвърна Пенелопе и неохотно отдръпна ръката си от неговата. — Чувала съм, че вие, американците, можете да бъдете по-очарователни дори и от моите френски гости. Нали господин О’Флин е много очарователен, Фиона?

Фиона продължаваше да го гледа с широко отворени очи. Пенелопе погледна към Майкъл и улови напрежението в погледа му.

— Да не би да се познавате с братовчедка ми, господине? — попита.

Той се намръщи и поклати глава:

— Щях да бъда щастлив, ако е така, баронесо, но това е първото ми пътуване до Австралия. Може би й напомням за някого — изрече спокойно, макар сърцето му да биеше като барабан.

— Наистина, господин О’Флин — кокетно изви устни тя, — намирам невероятна прилика с един мъж, когото госпожа Уайт и аз познавахме преди години. Но като ви разгледах по-отблизо, виждам, че сме сбъркали. Разликата е очевидна.

Майкъл си отдъхна и крадешком огледа двете жени. Изминалите години ги бяха направили по-зрели и по-красиви. Все още бяха зашеметяваща комбинация със силния контраст между двата вида красота, която притежаваха — тъмнокосата хубост на Фиона и русокосата арогантна привлекателност на баронесата.

Смарагдовозелените очи на Фиона го привличаха като магнит. Бледа по природа, сега кожата й беше бяла като тебешир, сякаш едва се държеше на краката си.

Майкъл беше силно развълнуван, но годините на война и опасности го бяха научили да се владее. Външно изглеждаше суров и незаинтересован човек, свикнал да живее на ръба. Нямаше нищо общо с нежния, романтичен мъж, по чието лице някога можеше да се прочете всичко, което му беше на сърцето.

— Предполагам, че сте онзи джентълмен, за когото ми писа моят съпруг — продължи Пенелопе. Тонът й стана делови. — Ще е удоволствие за мен да обсъдим някои общи страни от бизнеса ни. Но днес ви моля да ме извините, трябва да се погрижа за гостите си. Майор Годфри умее да забавлява и аз съм сигурна, че ще успеете да намерите общи теми. Можем да поговорим утре към шест, ако това време е удобно за вас.

— Разбира се, баронесо! — отвърна Майкъл.

— Чудесно! Моля, разходете се и се запознайте с някои от другите ми гости — усмихна се пленително тя. — Мисля, че ви очакват с нетърпение. Чух една от дамите да споменава колко иска да се запознае с мистериозния американец. Изглежда, излъчвате някакъв магнетизъм за жените, господин О’Флин — каза тя и плъзна ръка под лакътя на Фиона.

— Няма нищо мистериозно в мен, баронесо — скромно отговори той, — но все пак ви благодаря. Ще се възползвам от поканата ви утре.

Пенелопе се обърна и двете жени тръгнаха под ръка. Когато се отдалечиха достатъчно, братовчедка й най-сетне промълви:

— Откъде се взе този мъж, Пени? Сякаш Майкъл беше излязъл от гроба и стоеше пред мен.

Пенелопе хвърли мимоходом обещаваща усмивка на един френски морски офицер, който явно бе погълнал малко повечко алкохол и безсрамно я оглеждаше. Той измърмори нещо на френски, тя му отвърна и отново насочи вниманието си към Фиона:

— И аз се учудих от приликата между господин О’Флин и Майкъл Дъфи — каза тя и я поведе отново към тентата при останалите гости. — Но после видях, че нямат нищо общо.

Фиона продължаваше да се чувства зле. Американецът събуди в нея сладко-горчиви спомени, сякаш от някакъв друг живот. Живот, в който тя беше млада и невинна. И щастлива.

Пенелопе забеляза състоянието на братовчедка си и се наведе към ухото й:

— Забрави господин О’Флин, любов моя! — прошепна. — Като мислиш за него, си спомняш за Майкъл. Но Майкъл го няма вече на този свят. Само се терзаеш.

Фиона знаеше, че Пени е права. Майкъл беше само един далечен и тъжен спомен. Братовчедка й беше казала, че приликата между господин О’Флин и Майкъл Дъфи е случайно съвпадение, а тя не притежаваше нейната проницателност, за да може да прецени правилно.

Майкъл продължи да разговаря с майор Годфри, но мислите му бяха при Фиона и Пенелопе. Той отговаряше разсеяно на въпросите на новия си познат и разговорът им скоро замря. Затова остана много доволен, когато майорът видя свой приятел и се извини с обещанието, че ще си поговорят още за войната. Майкъл кимна, но нито един от двамата не пое конкретен ангажимент.

Щом остана сам, тръгна към изхода. Тук беше по-опасно и от бойно поле. Ако някой от тези, които го бяха разпознали, го издадеше на полицията, щеше да увисне на въжето без право на обжалване. Убийството на бял човек, в което беше обвинен, беше най-сериозното престъпление в колонията.

Майор Годфри проследи с поглед новия си познат. Напускането му го ядоса. По дяволите, Хорас Браун! Да върви по дяволите и задачата, която му възложи — да следи американеца. Трябваше ли да напусне това прекрасно парти, което му предлагаше толкова възможности за нови полезни запознанства, и да тръгне след него?

Майорът прие на шега тайната мисия, за която му спомена Хорас, негов стар приятел от Крим, който знаеше за това събиране и му напомни, че като офицер на Нейно величество, е длъжен да следи за връзките и действията на тайнствения американец. Не му даде никакви обяснения, но намекна, че това нямало да остане незабелязано от началниците му. Но тук имаше шампанско, размекнати от алкохола богаташки дъщери и, по дяволите, тук бяха и неговите началници. Ако имаше късмет, можеше да изпие по чашка в тяхната компания.

Той въздъхна дълбоко и пое след едноокия търговец.

Майкъл не забеляза майора, който беше взел следващото такси, за да не го изгуби от поглед. Беше потънал в мисли за двете жени, които явно го бяха познали. Пенелопе не беше глупава. Освен това многократно му беше показвала, че не го харесва. Последния път, когато се видяха, тя се държа грубо, дори жестоко. Щеше ли да го издаде на полицията? Обзет от дълбоко безпокойство, той се сви на седалката на файтона и се замоли да е успял да заблуди двете жени. Трябваше да остане Майкъл О’Флин, американски търговец на оръжие.

Вечерта Майкъл слезе в бара на хотела с намерението да пийне нещо преди лягане. Седна на една маса и за негово учудване цялата вечер никой не пожела да го доближи. Явно нямаше вид на човек, който търси компания.

След няколко чашки се качи в стаята си и с раздразнение забеляза, че вратата не е заключена. Добре си спомняше, че превъртя ключа, преди да слезе.

Внимателно открехна вратата и пристъпи в стаята. Отне му секунди да свикне с мъждивата светлина, която се процеждаше от коридора зад него. Една гола фигура се надигна от леглото и дъхът му спря.

Пенелопе слезе от леглото и се приближи към него. Видя добре оформените й бедра и тънката талия и мъжът в него не можа да устои, когато тя доближи лицето си до неговото. В началото целувката им беше нежна, но после стана свирепа — зъбите й се забиха в устната му. Устата му се напълни с кръв.

— Здравейте, господин О’Флин! Или по-точно Майкъл Дъфи?

— Как разбра?

— Може да ти е останало едно око, но душата ти си е същата, скъпи мой — предизвикателно го погледна тя и прокара крайчеца на пръстите си по устните му. Докосването на разраненото от зъбите й място го накара да потръпне. — Познах те в момента, в който погледнах в окото ти и видях мъжа, който беше някога и който винаги ще бъдеш. Същият, който преди много време ме накара да си обещая, че един ден ще го накарам да пълзи в краката ми и да ме моли за милост. И ето, сега наистина зависиш от моята милост.

— Фиона знае ли? — попита Майкъл и бавно облиза кръвта от пръстите й.

— Не мисля — прошепна тя и измърка от удоволствие. — Моята братовчедка е непоправима романтичка. Предпочита да си мечтае, че любимият й е умрял с нейното име на уста, вместо да го притисне в прегръдките си. Така ли беше, Майкъл? За Фиона ли мислеше в последните мигове?

— В живота ми има много мигове, които съм смятал, че са последни, баронесо — отвърна той, — но в повечето от тях съм си мислел колко несправедлива е съдбата, че взима живота ми, преди да ми се удаде удобен случай да убия брат ти. В момента обаче ме вълнува друго. Мога ли да попитам какво правиш в леглото ми? Последния път, в който се видяхме, ти ми засвидетелства дълбока и непреодолима омраза. Как да разбирам всичко това? — попита и прокара опакото на дланта си по гърдите й.

— Искам те, Майкъл! Винаги съм те искала — изрече дрезгаво тя и плъзна ръката си под ризата му. — Искам те още от деня, в който те видях на кея в Манли, но тогава ти беше приковал поглед в братовчедка ми и не ме забеляза. Сега обаче си мой, оставен изцяло на моето благоволение. Мога да правя с теб, каквото си искам. Мога да те накарам да пълзиш в краката ми като куче! Да те направя играчка за мръсните си желания. Ти ми принадлежиш, защото единствено аз знам кой си всъщност.

Тя приближи лицето му към своето и го целуна страстно и настойчиво.

Майкъл отвърна на целувката. Даде си сметка, че наистина зависи от нейната милост, не само защото тя знаеше тайната му, но защото тялото му се предаде на желанието. Ароматът на жена, близостта й, страстните целувки — всичко това събуди в него отдавна заспали усещания. Ледът в сърцето му се стопи. Прииска му се да създава, вместо да руши, да дари удоволствие вместо болка. От дълго време не беше усещал женска ласка и зажадня за нея с цялата сила на младото си тяло.

Пенелопе усети промяната в настроението му и се усмихна на себе си. Най-сетне можеше да отмъсти за накърненото си преди години самочувствие и едновременно с това да утоли страстта си по този красив мъж. Страст, която бе крила дори и от себе си. Тя отдели устните си от неговите, бутна го на леглото и скочи върху него. Обви краката си около кръста му и впи поглед в мускулестото му тяло. Щеше ли да оправдае очакванията й? Щеше ли да бъде този любовник, за който си мечтаеше в нощите, когато се наслаждаваше на собствените си ласки? За нея Майкъл олицетворяваше дръзката, необуздана мъжественост на дивото животно с изяществото на човешкия ум. Не, тя не беше влюбена в този мъж, но винаги, когато мислеше за плътското удоволствие от чифтосването, си представяше именно него. Нейното сърце принадлежеше изцяло на тъмнокосата жена със смарагдовозелените очи — братовчедка, приятелка и любима. И така щеше да бъде винаги.

Тя легна по гръб и с победоносна усмивка насочи главата на Майкъл към мястото между краката си. Знаеше, че ще й се подчини. Знаеше силата си и знаеше как да я използва. Можеше да победи всеки мъж, дори и най-коравосърдечния, защото нямаше кой да устои на желанието да притежава тялото й.

Майкъл се отдаде изцяло на плътското удоволствие. Не изпита угризения на съвестта заради Фиона. Толкова дълго се бе въздържал от любов, че сърцето му се бе превърнало в камък, а той самият — в циничен мъж, който беше зачеркнал романтиката от живота си още когато разбра, че никога няма да се ожени за тъмнокосата красавица. Пенелопе беше точно за него — коравосърдечна, повърхностна и жадна за удоволствия. Докато я обладаваше, за пръв път си даде сметка колко силна може да бъде плътската страст. Той щеше да бъде достоен любовник на баронесата и се надяваше това да му гарантира свободата. Поне засега.

— Баронесата влезе в хотела малко преди той да пристигне — разказваше майор Годфри и в гласа му се усещаше завист за късмета, който беше имал американецът. Кой не мечтаеше да има в леглото си красивата съпруга на пруския аристократ. — В момента, така да се каже, е в ръцете на господин О’Флин в хотелската му стая.

Баронеса Фон Фелман имаше репутация на дискретна жена, що се отнася до малките й забежки, Годфри знаеше това. Да посети мъж в хотела му, и то сама, бе крайно неблагоразумно от нейна страна.

— Мислите ли, че може да познава господин О’Флин отпреди? — попита Хорас.

Двамата стояха в дъното на офицерската столова в казармите на „Виктория“ и тихо разговаряха. Годфри поклати глава:

— Не мога да си представя как би могло. Доколкото знам, баронесата никога не е посещавала Самоа или Америка. Не, по-скоро бих казал, че американският ни приятел е успял да й замае главата на следобедното парти.

Хорас се намръщи. Той не споделяше мнението на майора. Макар че не беше запознат отблизо със сексуалните нужди на жените, все пак бе достатъчно умен, за да прецени, че нито една почтена жена няма да скочи в леглото на мъж след няколко разменени думи. Или този роман беше продължение на някаква стара история, или баронесата си беше изгубила ума. Само че тя не си беше загубила ума. Хорас замислено скръсти ръце. Ситуацията беше объркваща, трябваше му още информация, за да я проумее.

Излизаше, че господин О’Флин има по-интересно минало от това, което подозираше. Той се замисли за странния акцент, който се долавяше зад американо-ирландския английски на търговеца на оръжие. Да си лингвист и полиглот си имаше и добрите страни — можеш да четеш по акцента, както ловецът чете по следите на преследваното животно. И Хорас прочете, че Майкъл или е живял преди в Австралия, или поне се е отбивал и друг път. Посещението на баронесата в хотелската му стая доказваше неговата теория. За съжаление не можеше да открие никакви писмени доклади или доказателства за пребиваването му в Сидни. Така че кой беше Майкъл О’Флин? Отговорът на този въпрос можеше да даде отговорите и на другите въпроси, които го интересуваха, като например какво правеше тук този господин.

— О’Флин ми каза, че си бил много добър на покер — подкачи го майор Годфри. — Какво ще кажеш за две-три ръце? Нищо сериозно, само на няколко гвинеи.

— Скъпи майоре — отвърна замислено Хорас. — Ако не друго, поне едно нещо научих със сигурност в Крим — никога да не играя карти с офицер от пехотата. Жалко е, че не сте джентълмени като колегите ви от кавалерията. Ама изобщо не сте.

Годфри се ухили и театрално въздъхна:

— Бях длъжен да опитам.

Хорас се сбогува набързо и напусна столовата. Хвана първия файтон, който мина по пътя. Как ли щеше да реагира бившият пруски офицер Фон Фелман, ако разбереше, че неговата съпруга е в леглото с американеца, помисли си той. О’Флин си мислеше, че баронът не е в Австралия, но Хорас не беше сигурен и в това.

Манфред фон Фелман замисляше нещо, това беше сигурно. Той беше най-довереният агент в разузнавателната тихоокеанска мрежа на Бисмарк. Каквото и да крояха немците в това затънтено място, беше нещо от изключителна важност за техните стратегически интереси. Какво, по дяволите, можеше да накара баронът да обърне гръб на Самоа и да се насочи към Куинсланд? Хорас беше сигурен, че американският търговец е ключът към загадката, но всичко, което можеше да направи засега, беше да го следи и да се постарае да научи повече за миналото му. Инстинктът му на разузнавач говореше, че О’Флин не е този, за когото се представя.

Пенелопе се чувстваше прекрасно в ръцете на Майкъл. Мисълта, че два дни по-рано беше държала голото тяло на Фиона по подобен начин, я накара да се усмихне. Колко изкусително беше, че те двамата с Майкъл в различни периоди от живота на Фиона са притежавали тялото й!

Тя нямаше намерение да издава Майкъл на полицията. Той беше ключова фигура в международната интрига, която плетеше съпругът й. Освен това, мислеше си, докато се взираше в спящия мъж, той беше един от най-добрите любовници, които бе имала. Тя се надигна и огледа с възхищение нашареното му с белези тяло. Прокара пръст по дългата червена линия, която прорязваше гърдите му, и се усмихна похотливо: „Ох, Майкъл.“ Въздъхна леко, за да не го събуди. „Ако знаеше какви игри съм планирала за следващия път, щеше да предпочетеш бесилката.“

6.

Малко преди края на работното време на магазина Люк чу глас на мъж, който викаше така силно, че той се изплаши за Ема. Тъкмо беше привършил с приготовленията си за пътуването към река Палмър и приседна на балите с дрехи да си отдъхне. Но смътно познатият глас от магазина го накара да се изправи. Отвори със замах вратата и се озова срещу едър, добре сложен мъж, който заплашително се приближаваше към Ема.

— Вие знаете кога ще се върне, но нарочно не ми казвате! — крещеше той.

Чу отварянето на вратата и се обърна към Люк. Изненадата беше по-силна от яда му.

— Ти! Мислех, че отдавна си извън колонията.

— О’Кийф, копеле такова! Надявах се да чуя, че вече си на оня свят!

Ема пребледня като платно. Ръцете й неудържимо затрепериха. Срещата между тези мъже можеше да завърши с кървава разправа.

— Някои се опитаха да ме пратят там, но както виждаш, още съм жив — отвърна О’Кийф.

— Виждам! Виждам също, че добре се справяш с безпомощни жени. Защо не опиташ същото с някой мъж?

— И ти се наричаш мъж! — изсумтя О’Кийф и поклати глава. — Сега си без пушка. Ако скоча, как ще опазиш страхливия си задник!

Обидните думи засегнаха Люк. Кръвта му кипна. О’Кийф беше по-млад с около десетина години и по-як. Изходът на една битката с голи ръце между тях беше ясен за всички. Но нямаше как да преглътне това предизвикателство. Хвана се за последната надежда:

— Още ли носиш ножа си? — попита и измъкна своя от високия си ботуш.

О’Кийф се ухили, извади от жилетката на костюма си специален нож с двойно острие и му го показа. Ема видя оръжията и най-после излезе от вцепенението си. Хвърли се към ръката на Кевин и се опита да му попречи, но той я отблъсна, сякаш беше досадна муха. Тя се спъна в наредените зад нея тигани и тенджери и те се затъркаляха из помещението. Жената успя да се закрепи на крака. Хрумна й да притича и да намери мъжа си, преди да се е проляла кръв, но двамата мъже вече обикаляха в кръг един срещу друг и О’Кийф й препречи вратата. Сега всичко, което можеше да направи, беше да гледа безпомощно неравната битка.

Кевин оголи зъби в самодоволна усмивка и направи предизвикателен жест към Люк, който дебнеше всяка възможност да се нахвърли върху него. Той се придвижваше внимателно напред, но противникът му направи лъжливо движение, Люк залитна и оголи гарда си. Кевин се ухили победоносно и вдигна ножа за атака.

— Вот из дас? — гръмна един глас зад О’Кийф. — Варум играете детски игри?

Двамата мъже откъснаха погледи един от друг, за да видят мъжа, който отвори вратата на магазина и изпълни рамката на вратата.

— Моя шена и аз идваме да купи стока, не да гледаме две пораснали деца да бият един друг!

Мъжът беше облечен в черно и имаше буйна черна брада. Гласът му беше толкова мощен, че ако извикаше малко по-силно, каучуковото дърво отпред щеше да остане без листа. Ножът на О’Кийф все още беше вдигнат над главата му, но гласът зад гърба му го забави. Той погледна към едрия мъж, размисли и примирено скри ножа в ръкава си. Мъжът с гърмящия глас беше горе-долу на неговите години, висок колкото него и също толкова едър. А когато погледите им се срещнаха, Кевин разбра, че не е човек, който се плаши лесно. Без да каже и дума, той отстъпи и пропусна мъжа и русата жена с него да влязат в магазина. После незабелязано се изниза през вратата и се изгуби по пътя. Люк също прибра ножа си в ботуша.

Лицето на Ема бавно възвърна цвета си и тя намери сили да каже:

— Благодаря ви, сър! Пристигнахте точно навреме.

Стрелна с поглед Люк и той й отвърна с усмивка, макар че още не знаеше дали да се радва на появата на непознатия или не. Може би този път нещата трябваше да бъдат довършени — или да убие съпруга на Кейт, или да бъде убит от него.

— О, не съм направил нищо особено — вдигна рамене клиентът.

Симпатичната блондинка излезе напред, усмихна се вяло на Ема и зае мястото си до големия мъж в черно.

— Аз съм госпожа Ема Джеймс — представи се Ема. — Бих искала да ви запозная и с господин Люк Трейси, чийто живот може би спасихте с появяването си.

Люк се намръщи на предположението, че именно неговият живот е бил в опасност. Това накърни мъжкото му достойнство, но той остави думите й без коментар и протегна ръка към непознатия.

— Аз съм пастор Ото Вернер, а това моя шена Каролине. — Немецът пое ръката му. — Ние изпратени тук от Мисията на лютераните.

— Радвам се да се запозная с вас! — каза Люк. — Надявам се, че не сте си създали погрешно впечатление за ситуацията. Това, което се случи, беше леко недоразумение между мен и джентълмена, който току-що излезе. Няма нищо общо с обслужването в магазина.

Ото се усмихна разбиращо и най-накрая освободи ръката на Люк от мечешката си хватка:

— Сигурен съм, че тофа, което казвате, е самата истина, хер Трейси. И съм сигурен, че не случфа всеки ден.

Той се обърна към жена си и каза нещо на немски. Тя се усмихна и кимна към Люк:

— Исвинете моята шена… тя още учи ваш език. Ние отиваме във ферма на един човек. Казва се Шмит и живее на осемдесет километра от Мейтаун. Познавате него?

Люк поклати глава и погледна към Ема.

— Съжалявам, пасторе — отвърна тя, — но не мога да ви помогна! Не познавам такъв човек. Бихте могли да попитате в казармите на Конната полиция. Те патрулират из цялата страна.

Пасторът се усмихна и поклати глава:

— Вече питах. И те не знаят нищо за такъв човек, но ние ще го намерим — уверено изрече той. — Господ ще заведе мен и мойта шена при хер Шмит.

Ема се намръщи. Тя понечи да предупреди за опасностите, които ги дебнеха из суровата южна земя около Мейтаун, но като видя решителното изражение на лютерана, си замълча. Той беше божи човек и никакви предупреждения нямаше да го отклонят от пътя му. Тя вдигна примирено рамене и се зачете в списъка от стоки, който й подаде жената.

Когато напуснаха магазина с исканите продукти, Люк попита:

— Какво искаше О’Кийф от теб? Чух го да вика и се изплаших да не ти стори нещо.

— Идва вече втори път — въздъхна Ема и отметна падналия на лицето й кичур. — Преди няколко дни нахлу тук и ме обвини, че не му казвам къде се намира Кейт. Разкрещя се, че нямам право да я крия от собствения й съпруг. Но аз му казах истината — тя е някъде по пътя от Палмър дотук.

Люк се намръщи:

— Ако се появи довечера, искам веднага да ме извикаш, чу ли? Не е необходимо да замесваш Хенри.

Ема го погледна и докосна с благодарност рамото му. Разбра, че Люк се опитва да предпази съпруга й от неприятности.

— Благодаря ти! — каза мило тя. — Ще те извикам, ако господин О’Кийф се върне.

Люк кимна. Чувстваше се виновен, че ще напусне магазина призори, за да търси Кейт, и че ще остави Ема и Хенри да се разправят сами с Кевин О’Кийф. Смяташе, че това е негова грижа.

О’Кийф се отдалечи от магазина, като проклинаше късмета на американеца, който според него успя да се спаси от сигурна смърт благодарение на едрия германец. Който и да беше мъжът, който ги разтърва, личеше си, че не си поплюва, така че се налагаше да остави отмъщението си за друг път. Сега трябваше да се заеме с работата си, да наеме още момичета за публичния дом. Ако успееше да намери отнякъде малко пари и послушни момчета със здрави юмруци, разбира се, щеше да успее да отвори още един бардак с първокласни фусти. Те не бяха проблем. Прииждаха от юг на тълпи, загубваха се за известно време из мините на Палмър, после се връщаха и молеха за каквато и да е работа. И той щеше да е тук, за да избере най-младите и апетитни парчета.

Кевин сви по една от тъмните пресечки на главната улица и се смеси с миньорите, тръгнали да търсят забавления за вечерта. Скоро стигна китайския обреден дом и задния вход на собствения си бардак.

— О’Кийф! — чу се треперлив глас.

От сянката на храма пристъпи дребно свито човече. О’Кийф изсумтя презрително:

— Може би имаш някакъв проблем, който мога да оправя с ей това? — изпъчи се и извади ножа от ръкава си.

Дребният мъж облиза притеснено устните си и се загледа в безочливия мъж пред себе си:

— М-моята госпожа е вътре — изхриптя.

О’Кийф забеляза, че човекът е изплашен и пиян едновременно.

— Чакай, чакай, аз те познавам — сви вежди.

— Ти си взел мойта госпожа да работи за теб, докато съм бил в мините — каза мъжът и пристъпи към ирландеца. — Тя не иска да се прибере при мен.

— Лош късмет, малчо! — озъби му се О’Кийф. — Твоята жена е разбрала, какво е истински мъж, това е!

Неочаквано дребното човече се закова на място и притихна. Отнякъде се дочу смях на жена и псувни на пияни миньори. Потта по челото му проблесна на лунната светлина.

— Не, О’Кийф! — изговори със странно далечен глас. — Мисля, че днес ти си с лош късмет!

Извади от джоба си пистолет и стреля, докато изпразни пълнителя.

7.

Капитан Морисън Морт не беше човек, който обръща внимание на превратностите на съдбата. Ако беше така, щеше непременно да забележи, че Гренвил Уайт го посреща в същия кабинет, в който едно време го беше приел Дейвид Макинтош.

Оттогава бяха минали десет години, през които Морт си живееше чудесно. Беше вече на четирийсет, но изглеждаше дори по-добре оттогава — със загоряло от живота на открито лице, с къдрава руса коса и бледи сини очи, които улавяха в себе си слънцето и морето.

Кабинетът не му се видя променен. Беше си същият като в деня, в който му повериха управлението на „Морски орел“. Гренвил Уайт седеше на висок стол с кожена тапицерия, същият, в който седеше и Дейвид Макинтош навремето. Сега Уайт управляваше финансите на „Макинтош къмпани“ която държеше корабната търговия и търговията със земя в колонията. Тя беше и компанията с най-голям брой акции на стоковата борса.

Гренвил все още беше красив мъж. Лицето с високи скули и оредяващата коса му придаваха аристократичен вид, който привличаше жените и будеше доверие у мъжете. Беше към трийсет и пет годишен и излъчваше благоденствие и сила, които му придаваха леко арогантен вид.

— Добре дошъл у дома, капитан Морт! — изрече той, по-скоро официално, отколкото дружелюбно. Стана и му протегна ръка през бюрото. — Моля, седнете!

Морт повдигна полите на синьото униформено сако и седна на един от по-малките столове срещу шефа си.

— Радвам се, че се върнах, господин Уайт — измърмори без ентусиазъм.

Личеше му, че не се чувства добре в Сидни, особено откакто ирландският адвокат Даниъл Дъфи го бе обвинил в убийство. Единствено влиянието на Макинтош и неизчерпаемите им източници на средства го бяха спасили от бесилката в Дарлингтън. Но онова упорито адвокатче Дъфи не се отказваше и продължаваше да рови около него.

— Получих телеграмата ви в Бризбейн. Пишете, че имате спешна работа за мен.

Той беше дошъл по работа и предпочиташе да мине направо на въпроса. Любезностите бяха за дамите и кожените салони, където се събираха скучаещи господа, като неговия шеф например.

Гренвил леко смръщи вежди. Социалният живот в Сидни беше обусловен от редица формалности и празни приказки, които винаги предхождаха сериозните разговори, и директният подход на Морт му се стори просташки.

— Имам за вас нова задача — каза без повече заобикалки и дръпна от кубинската пура, която димеше в ръката му. Не предложи на Морт, защото знаеше, че алкохолът и цигарите не са му по вкуса.

Капитанът беше мъж със спартански навици.

— „Морски орел“ е нает от барон Фон Фелман, който всеки момент ще пристигне в Австралия.

— Но ние се справяме добре с черните! — опита се да възрази Морт. — При последната доставка…

— Разбирам това, капитане — прекъсна го Гренвил и размаха пурата си, — но баронът е готов да компенсира щедро всяка пропусната полза. Освен това е мой зет — добави и в гласа му се долови лек сарказъм. — Човек не бива да пренебрегва роднините си.

— За къде ще плаваме? — намусено попита Морт. Нямаше избор, трябваше да се подчини на явната заповед.

— Куктаун — отговори Уайт. — А от там накъде ще тръгнете, знае само баронът. Но накъдето и да пожелае, трябва да се подчиниш без много въпроси. В края на краищата сумата, която плаща, е повече от добра.

Морт повдигна вежди. Имаше нещо около това пътуване. Никой не наемаше кораб без изяснен маршрут. Не че го засягаше, но беше любопитен:

— Май баронът тръгва по следите на златото, а? Река Палмър?

— Където и да е, нас не ни засяга! — остро изрече Гренвил. — Колкото по-малко въпроси задаваш, толкова по-добре за дружеските отношения между вас с барона.

Морт кимна с разбиране:

— Това, което искам да знам, е продължителността на курса, за да преценя, какви запаси от храна да взема.

Гренвил смукна дълбоко от пурата, направи няколко кръгчета и каза:

— Джордж Хобс ще отговори на всичките ти въпроси. Той поддържа връзка с барона и ще ти даде подробностите.

Морт реши, че срещата е приключила, и се надигна от стола. Но Гренвил даде знак, че има да каже още нещо, и той седна отново:

— До ушите ми достигнаха обезпокоителни слухове — започна. — Твоят помощник-капитан господин Хортън разправял из „Скалите“ разни истории, за които бих предпочел да не чувам вече никога.

Морт изтръпна. Знаеше, че Джак Хортън обича да се черпи из баровете в „Скалите“ и когато се напие, имаше лошия навик да се хвали за подвизите си.

— Какви истории? — попита той.

— За онова ирландско псе Майкъл Дъфи и за братовчед ми Дейвид. Подмятал, че знае кой им е скроил шапката.

— Дъфи беше убит от маорите в Нова Зеландия — каза сухо Морт, — а господин Макинтош — от вожда Тиуи преди пет години. Ние нямаме нищо общо с това!

— С Дъфи всичко е наред — кимна Гренвил, — но обстоятелствата около смъртта на братовчед ми продължават да тревожат нечии злонамерени умове. Моята тъща ме ненавижда достатъчно, за да търси доказателства за вината ми. Такива слухове могат да я накарат да възобнови частното разследване на случая.

Морт знаеше, че лейди Макинтош е уверена, че той е убил любимия й син по нареждане на Гренвил Уайт. Всички служители знаеха за омразата й към тях двамата. Единствено фактът, че Гренвил беше неин зет, а и отлично ръководеше компанията, ги държеше в относителна безопасност. Но ако нещо излезеше наяве…

— Хортън взе много да си отваря устата — съгласи се той. — Трябва да му я затворим.

— Точно така — потвърди Гренвил. — Сигурен съм, че ще успееш да го накараш да се пенсионира, срещу подобаващо обезщетение, разбира се, и ще осигуриш мълчанието му. Говори с него и оправи работата. Няма да е трудно да си намериш нов пръв помощник, докато си в Сидни.

Морт излезе от кабинета на шефа си и отиде при Джордж Хобс, за да научи подробности за чартърния курс. Секретарят седеше зад бюрото си и записваше някакви цифри в счетоводните книги.

— Господин Уайт ме упъти към вас за информация относно предстоящия чартър на този Фон Фелман — каза Морт вместо поздрав.

Хобс повдигна очи и огледа мъжа пред бюрото си. После взе един запечатан плик и му го подаде. Морт го отвори, извади лист с инструкции и се зачете под неодобрителния поглед на мъжа зад бюрото.

Хобс не харесваше капитана на „Морски орел“ въпреки печалбата, която разправяха, че носел на себе си и на фирмата от търговията на черни роби. Имаше нещо зловещо в този мъж, което го отблъскваше и той неволно потръпна.

— Тук се споменава някой си Майкъл О’Флин. Кой е той? — попита Морт, без да отмества поглед от листа.

— Американски търговец на оръжие. Пристигна тук от Самоа по нареждане на барона. Доколкото знам, в момента е гост на баронеса Фон Фелман — отвърна Хобс. — Не бих могъл да ви кажа много повече извън инструкцията в писмото, капитан Морт. Баронът не е словоохотлив, особено що се отнася до неговия бизнес.

— А този шваба, Карл Щрауб… — погледна го Морт.

— Съжалявам, капитане — поклати глава секретарят.

Капитанът се взря в очите на дребния чиновник и видя открита антипатия. Гренвил му бе казал, че той е на страната на Инид Макинтош. Не можеше да си обясни защо Уайт все още държеше на работа личния секретар на Дейвид. Изглежда, влиянието на лейди Макинтош все още беше непоклатимо. Е, Хобс може и да беше лоялен към старата вещица, помисли си той, но в никакъв случай не беше глупав и сигурно разбираше от кого трябва да се страхува. И на кого трябва да служи.

— Ако господин Уайт има нужда от мен, може да ме намери на парахода. — Морт прибра плика във вътрешния си джоб и излезе.

Гренвил изчака Морт да затвори вратата след себе си и запали втора пура. Майкъл Дъфи! Дълго време не се беше сещал за него. И ето че името на мъртвия му съперник отново се появи. Неприятно, като неприятните неща, които трябваше да извърши, за да вземе в ръцете си пълния контрол върху „Макинтош къмпани“.

Стана и отиде до прозореца. Оттук се виждаше цялото пристанище. Вляво от главния канал беше закотвен „Морски орел“. Морт го поддържаше в отлично състояние и това си личеше дори и от такова голямо разстояние. Гледката на парахода насочи мислите му към Дейвид — отдавна мъртъв за света, но не и за лейди Инид. Откакто братовчед му умря, тя се превърна в най-големия му враг. Всячески му пречеше да поеме контрола над несметните богатства на Макинтош. Но един ден щеше да умре, утешаваше се той, Фиона щеше да наследи всичко и като законен неин съпруг той щеше да разполага с него.

Фиона беше другата му болка. Сети за нея и лицето му придоби пепеляв цвят като върха на пурата му. От дълго време тя му беше съпруга само на книга, тъй като споделяше леглото на неговата сестра, независимо че сега Пенелопе беше омъжена за барон Фон Фелман.

Когато тя се премести в отделна спалня, Гренвил не показа с нищо, че е недоволен. Преглътна унижението от връзката между двете. Това, което имаше значение, беше, че тя спазваше своята част от уговорката и пред хората беше примерна съпруга, която му помагаше да се изкачи до върха на колониалното общество. В крайна сметка той имаше на разположение младите момичета от неговия бардак в Глиб, който бе отворил около година по-рано — място, обичано и закриляно от богатите господа, които идваха да получат малко удоволствие след тежкия работен ден. Носталгията към тялото на малката Дженифър беше заменена от животинското удоволствие, което му доставяше единайсетгодишната Мери Бийзли. Тя беше новата му играчка.

Гренвил дръпна отново от пурата си. В съзнанието му неочаквано се появи името Глен Вю, място, което никога не беше виждал. Нещастията в личния му живот и страстта му към детска плът започнаха именно тогава, преди дванайсет години, когато бащата на Фиона Доналд Макинтош организира разселването на племето нирамбура от неговите земи. В онзи фатален ден Националната конна полиция, водена не от друг, а от Морисън Морт, посече мъжете, жените и децата на племето дарамбал и земята се напои с кръв. От онзи ден името Дъфи се появи в живота им. Свидетели на кървавото престъпление и едновременно с това негови жертви, Дъфи се превърнаха в най-големите врагове на семейство Макинтош. Можеше ли личната му трагедия да е резултат от тайнственото майолско проклятие, за което говореше Инид?

Въпросът беше абсурден, но натрапчив. Като образован мъж Гренвил знаеше, че тези приказки са плод на глупаво суеверие, но човек не можеше да не потърси намесата на съдбата, като се замисли за странната смърт на мъжете от двата рода. Доналд и синът му Ангъс умряха от копието на един и същи мъж, наречен Уолъри. Семейство Дъфи също страдаха. Майкъл и брат му Том загинаха. Том беше застрелян отново от Конната полиция.

Ако можеше проклятието да споходи и оня проклет Даниъл Дъфи, горчиво се замисли Гренвил. Животът щеше да бъде много по-лесен без непрестанните му усилия да опетни името на Макинтош.

Пурата догаряше и той я загаси върху перваза на прозореца. Може би един ден щеше да отиде до Глен Вю и да види със собствените си очи мястото, където се роди проклятието, съсипало живота на двете фамилии. Преди години сър Доналд разказваше за някаква пещера, която се намирала в неговото пасище. Тъстът му твърдо вярваше в силата на това свещено за аборигените място.

Но сър Доналд беше шотландец, сви презрително устни Гренвил, а шотландците бяха суеверни точно колкото и невежите ирландци.

По пътя към „Морски орел“ Морт се загледа с интерес в тълпата пред парахода, който заминаваше скоро към река Палмър. Той имаше опит със златните мини. През петдесет и четвърта беше полицай в Баларат и натрупа цяло състояние от подкупите, които получаваше от миньорите за различни услуги. Но после проклетниците издигнаха барикади и стреляха срещу английската армия. Лагерът Юрика — така наричаха те укреплението си — не издържа на мощната офанзива на войниците и Морт с готовност взе участие в последвалото клане.

След този ден той започна да се изкачва по йерархичната стълбица. Първо стана лейтенант в полицията, а сега беше морски капитан. Всички длъжности, които беше заемал, му позволяваха да задоволява нуждите на демоничната си лудост — да измъчва, изнасилва и убива. Страстта да убива беше нещо като наркотик за него — колкото повече невинни души пращаше в отвъдното, толкова повече болестта му се задълбочаваше.

Той стъпи на кея и затърси с поглед любовта на своя живот — малкия, но изключително подвижен кораб, който управляваше повече от шест години. Името му отговаряше идеално — „Оспри“ — морският орел, който хищно се спуска над беззащитните диваци из островите на Тихия океан и пълни трюмовете с черноработници за захарните плантации на Куинсланд. И носи тлъста плячка за своя капитан.

Морт се качи на палубата и се огледа. Джак Хортън не се забелязваше никъде. Да върви на майната си! Щом Уайт искаше така, помощник-капитанът му ще изхвръкне от „Макинтош къмпани“, и точка! От него се искаше да му го съобщи и да намери опитен заместник. Той знаеше къде да намери Джак. Както всяка вечер той беше в своя любим квартал и в своя любим вертеп. Но преди да се заеме с него, трябваше да направи едно много специално посещение в „Скалите“.

Морисън Морт познаваше „Скалите“ като петте си пръста, въпреки че някои от обитателите му вече не го помнеха. „Нищо не се е променило“ — помисли си той, докато крачеше из тесните улички на квартала. Слънцето залязваше и хората започваха да излизат от смърдящите си жилища за своя нощен поход. Проститутки, моряци, джебчии и сърдити лица от местните разбойнически банди — това беше обичайното население тук. Само малцина добре облечени младоци се оглеждаха развълнувано. Те бяха дошли тук да си купят от забранените удоволствия, които предлагаха в местните барове и вертепи.

Който не познаваше капитана на „Морски орел“, щеше да се учуди какво прави такъв изискан и благороден господин в най-бедния квартал на Сидни. Мястото беше опасно за такива като него, но Морт не се страхуваше. В джоба си носеше малък пистолет, а в ботуша имаше остър нож. Той навлезе смело във вътрешността на това отречено от бога място. Заля го воня на готвено зеле, урина и повръщано — миризмите на неговото детство. Той беше роден тук. Беше научил уроците на улицата, преди да навърши десет години. Знаеше да краде, знаеше как да се пази от полицията, която от време на време нахлуваше в квартала, за да прибере някои от опасните престъпници, които се криеха тук от закона. И макар че беше със скъпи дрехи, Морт беше един от тях.

Не след дълго свърна по улицата, където се намираше целта на неговото посещение. Въздухът се огласяваше от рева на гладни бебета и пияни мъже и жени, които непрекъснато се караха за всичко, и за нищо конкретно. Проститутки се кискаха истерично, доволни, че са успели да подмамят някой клиент на пълния си с бълхи сламен дюшек.

Морт спря пред една олющена врата. Под униформата му се стичаха вадички от пот, въпреки че нощният студ вече се спускаше над града. Защо беше оставил краката му да го доведат дотук? Каква вътрешна нужда го беше накарала да се изправи пред зловещия призрак на миналото?

Изведнъж тялото му се стегна от ужас и погнуса. Призракът оживя! Тя изплува от тъмнината и мръсното й лице, обрамчено от сплъстени руси кичури, изпълни рамката на вратата. Протегна ръка към него и се усмихна.

— Майко! — изпищя той и се препъна в отчаян опит да избяга от ръцете, които всеки момент щяха да го докопат. Божичко, тя искаше да го отведе със себе си в ада! Там, където я беше пратил той самият преди много, много години.

— Не съм майка ти, сладурче — каза призракът. — Името ми е Роузи и мога да облекча тялото ти, ако носиш мангизи, разбира се. К’во искаш? — попита тя и кръстоса ръце пред малките си гърди, скрити под мръсния пеньоар.

— Ти се казваш Роузи! — прошепна Морт и лицето му бавно върна цвета си. Не, поклати глава той, това не беше призракът, от който се боеше.

— Хайде, влизай, сладурче! — подкани го жената и отстъпи, за да му направи място да мине. — Не се мотай, времето е пари.

Морт я последва. Каква ирония, помисли си той, щеше да прави любов в същата стая, в която някога уби майка си. Същата мръсна дупка, осветена от две мигащи свещи, които хвърляха зловещи сенки върху същия продънен матрак в ъгъла. Часовникът завъртя стрелките си назад. Той отново беше малкото изплашено момче и майка му го продаваше на пияни клиенти, за да вършат с него всичко, за което извратеното им съзнание се сетеше. А тя стоеше в ъгъла, пиеше и се смееше на болката и виковете му за помощ.

Роузи отиде при изтърбушения матрак и застана на лакти и колене. Повдигна роклята си и откри отпуснатите си бедра.

— Обичаш ли така? — попита го и се усмихна.

Той видя изпочупените й зъби и потръпна от погнуса. Изведнъж червената вълна на гнева заля съзнанието му. За миг жената усети страх, какъвто не бе усещала дори и с най-грубите си клиенти. Бледосините очи на мъжа гледаха сякаш през нея. Стори й се, че не са очи на човек, а два прозореца към ада. Само дяволът можеше да гледа така.

— Сега ще ти покажа как се разтоварвам най-добре — озъби се чудовището и бавно извади ножа от ботуша си.

Никой отвън не обърна внимание на писъците, които се понесоха из мъгливите улици.

Вратата изскърца. Плъховете изоставиха кървавата си плячка и бързо се изпокриха из ъглите. Двамата полицаи влязоха предпазливо в стаята. Едрата фигура на сержант Франсис Фарел изпълни тясното пространство на помещението и партньорът му трябваше да лавира, за да мине покрай него, без да се сблъскат.

Сержантът спря в средата на стаята и се втренчи в голото тяло, проснато в огромна локва съсирена кръв. Разкъсаната рокля лежеше захвърлена на купчина до трупа. Фарел беше полицай от трийсет години и отдавна беше разбрал, че жестокостта и насилието в живота се срещат толкова често, колкото любовта и нежността. Кървавата картина не успя да го разчувства, но полицай Мърфи, който беше открил тялото, не можеше да откъсне поглед от жертвата. Той беше дошъл в квартала, за да предотврати скандал между амбулантни търговци на Куей Стрийт. Една жена дотича при него и му каза за тялото в стаята. Беше една от проститутките по доковете и приятелка на Роузи.

— Вярвате ли в призраци, полицай Мърфи? — попита тихо сержантът.

Полицай Мърфи сви устни:

— Може би вярвам в горските хора, сержант, но не и в призраци. Като не броим духа на Банши, разбира се — добави с благоговение.

— Е, това е работа на призрак — посочи той трупа, но се усети, че полицаят няма да го разбере и реши да му обясни. — Виждал съм такова нещо и преди. Тогава бях на вашите години и „Скалите“ беше в моя район. Една сутрин със стария сержант Килфорд бяхме извикани в същата стая и открихме тяло на жена, осакатено като това пред теб. Трябва да има трийсет години оттогава — сбърчи чело, за да си припомни почти забравеното престъпление, и бавно продължи разказа си: — В стаята имаше едно момче, някъде около десет години. Неговата майка беше убита.

— Открихте ли убиеца? — попита полицай Мърфи.

Сержантът поклати глава:

— Мислехме, че е някой от клиентите й. Някой моряк, който е бил вече в открито море, когато я намерихме. Такива неща се случват в този квартал.

Той замълча и се помъчи да си спомни момчето, което онази сутрин стоеше като вцепенено в ъгъла на стаята и гледаше право в очите полицаите.

— Все се питам какво стана с това момче — промълви.

Полицаят погледна към него в очакване на указания. Сержантът разтърка слепоочията си и се съсредоточи върху настоящето:

— Огледайте всичко наоколо и подробно отбележете мястото на всяка вещ — нареди. — Не забравяйте да опишете раните на мъртвата.

Мърфи наплюнчи върха на молива си и старателно започна да описва жестоко нарязаните устни и срамни части, които някой безумец беше превърнал в купчина кайма. Не пропусна да отбележи и оплисканите с кръв стени на малката стаичка.

Сержант Фарел огледа внимателно всеки сантиметър от стаята. Картината, която нарисува съзнанието му, го накара да настръхне. За пръв път, откакто бяха влезли в окървавената дупка, той се поддаде на емоциите си:

— Той е искал тя да страда — изпъшка. Очите му следваха невидимата за непосветения следа по ъглите на стаята. — Нарязал я е и се е наслаждавал на гледката, докато кръвта й е изтичала. Тя се е опитала да се бори…

Мърфи го погледна учудено:

— Откъде разбрахте, сержанте? — попита, впечатлен от уменията на своя началник.

— Кървавите следи ми го показаха — отвърна Фарел. — Ето, виж, нарязал я е върху матрака, но дирята показва, че тя е била все още жива.

Мърфи последва невидимата хронология на събитията и видя всичко така, както му го описваше по-опитният му колега.

— Ако проследиш кръвта, ще видиш, че тя се е опитала да избяга. Но извергът я е настигнал при тази стена — посочи сержантът. — Борила се е, гърчела се е от болка и от страх, но той я е държал здраво, докато кръвта й изтече. Седнал е зад нея и я е притискал с двете си ръце. Слабините му са били в кръв.

— Престъпление от страст? — предположи полицай Мърфи.

Фарел поклати озадачено глава. По време на дългогодишната си служба беше виждал много престъпления от страст, но това определено не беше едно от тях. В тази история имаше нещо извратено. Убиецът хладнокръвно и методично е нанасял рани, които причиняват адска болка, но не са смъртоносни. После е останал, за да се наслади на работата си.

— Не! — категорично отрече. — Това не е убийство от страст. Този, който го е извършил, е извратен маниак, а може би е самият дявол.

Той въздъхна дълбоко. Искаше да излезе на чист въздух.

— Време е да извикаме детективите — каза. — Разследването е тяхна работа.

— Дали ще хванат тая откачалка? — попита Мърфи и прибра внимателно молива в джоба си.

Франсис Фарел сви устни. После отговори напълно сериозно:

— Само ако вярват в призраци!

През целия път към участъка той се мъчеше да си спомни името на момчето, което беше свидетел на убийството на майка си. Не мислеше, че е свързано по някакъв начин с новото убийство, но имаше нещо около онова хлапе, което го тревожеше и той искаше да разбере какво е то.

Но, разбира се, усмихна се сержантът. В архивите щеше да намери всичко, което му е нужно. Следващия път, когато отиде в затвора в Дарлингтън, непременно ще изиска старите рапорти.

8.

Кейт пътуваше вече втора седмица от Палмър към Куктаун и за щастие засега минаваха без инциденти. Движеха се по обиколния път. Вратите на ада, както наричаха прекия, не беше удобен за фургони. Тясното дефиле, което прорязваше голямата планинска верига, носеше заслужено това зловещо име. То разделяше цивилизования свят от златната река. Точно тук местните племена причакваха ескорта на каруците със злато и мечтите на много миньори се превръщаха в кошмар. Не бяха малко тези, които завършваха земния си път прободени от копие или премазани от купчина камъни.

Голямата промяна по време на пътуването беше Джени. Колкото повече се отдалечаваха от лагера на златотърсачите, толкова повече измъченото изражение и уплашеният поглед изчезваха, а мършавото лице се закръгляше. Естествената й красота разцъфтя като прекрасна тропическа лилия върху суровата северна земя.

Джени беше добра компания за досадното пътуване. С удоволствие приготвяше вечерята, докато Бен и Кейт разпрягаха воловете и ги подготвяха за нощуване. Беше толкова добра готвачка, че и четиримата си хапваха добре, когато тя приготвяше задушеното. Тя намери сандък със сухи подправки, вероятно зарязан по пътя от уморен миньор, и заподскача от радост, сякаш беше открила нова златна жила. Баща й, който бил градинар при господин Гренвил Уайт, я научил да използва различните подправки при готвенето. Въпреки че не се интересуваха от това, Бен и Кейт оцениха богатия аромат на ястията.

Малкият Уили не се отделяше от майка си. Говореше само когато нямаше как да отбегне въпроса. Яростно пазеше майка си от всички останали, ревнуваше я дори и от Бен, с когото се беше сприятелил по свой си начин. Кейт предполагаше, че момчето е било свидетел на отвратителни неща, които копачите са вършели с майка му по време на дъждовния период в лагера. Може би затова показваше недоверие към всички мъже, които срещаха по пътя. С Бен обаче беше различно. Към него изпитваше определена симпатия. Щом тръгнеше нанякъде, момчето го следваше като кученце и с радост изпълняваше задачите, които му поставяше.

Странно беше това момче, помисли си Кейт, докато го наблюдаваше да помага на Бен за воловете. През нощта ги разполагаха така, че да ги пазят от нежелани посетители. Хищниците усещаха миризмата на пътуващите търговци и често се навъртаха около тях, но големите волове реагираха веднага и даваха знак на хората. И понеже бяха едри и силни животни, много от по-дребните гадини бързо се отказваха.

Миналата нощ звънците на вратовете им събудиха Бен и Кейт. Те скочиха от постелите си и грабнаха оръжието. Скоро разбраха, че в мрака се крият тъмнокожи диваци с насочени към тях копия. Но един предупредителен изстрел от револвера на Бен ги изплаши и те панически се разпръснаха.

На сутринта Бен реши, че трябва да научи и Джени да стреля. Щом спряха за обедна почивка, той хвана пушката на Кейт и двамата тръгнаха към потока на стотина крачки от огъня, който стъкнаха. Кейт изпрати Уили за дърва и го предупреди да не се отдалечава от лагера им, а самата тя се зае с домакинските задължения.

Бен стоеше толкова близо до Джени, че усещаше аромата на наскоро измитата й коса. Той беше запомнил миризмата й, можеше да познае дали е наблизо дори и с вързани очи. Вчера двете с Кейт слязоха при потока и си позволиха лукса да се насладят на планинската вода, да измият косите си със сапун и да поплуват. Бил седеше настрана и слушаше смеховете и радостните им възгласи. Този на Джени приличаше на сладкото чуруликане на славей в слънчево утро. Гласът й го разнежи. Ах, ако можеше да бъде на мястото на Кейт! Да зърне бедрата й и да целуне онези тайни места под блузата й! Обърна случайно глава и срещна намръщената физиономия на Уили. Момчето сякаш четеше похотливите му мисли и го укоряваше за тях. Той се засрами и се опита да не мисли за Джени.

След банята Кейт даде на момичето чиста рокля. Беше я пъхнала в багажа за всеки случай. Не че имаше повод да я облече в тази пустош, но малкият пакет й напомняше, че е жена, нищо, че работеше за двама мъже.

Този приятелски жест накара Дженифър да избухне в сълзи. През своите осемнайсет години никога не беше получавала нещо даром. Всяка хапка хляб, всяко пени бяха изкарани с много труд и унижения.

Семплата памучна рокля прилепна идеално към стройното й тяло и Бен не можа да остане безразличен към предизвикателството. Не останаха безразлични и миньорите, с които се разминаваха по пътя. Въпреки че Джени не им обръщаше никакво внимание, Бен ревнуваше от всеки чужд поглед и стискаше нервно пушката, щом някой я загледаше по-настойчиво.

Колкото и да се мъчеше да разчупи леда между тях, тя оставаше безразлична към него. Бен не смееше да й признае чувствата си. Страхуваше се, че тя ще го отхвърли. Не знаеше какво да прави, гледаше я влюбено и въздишаше под присмехулния поглед на шефката си, който го караше да се изчервява от срам. Преди няколко дни ни в клин, ни в ръкав Кейт седна до него и му обясни, че момичетата имат нужда от малко време, за да забележат мъжа, който ги харесва. Каза го и му намигна приятелски, от което на него му пламнаха ушите.

Сега, застанал плътно до Джени, за да придържа тежката пушка на рамото й, той усети, че едва контролира желанието си. Хвана ръката й, за да й покаже къде да сложи пръста си. Дългата й коса докосна лицето му и той се разтрепери от непреодолимо желание да я прегърне и да я целуне. Кейт бдеше като орлица над него и не му позволяваше да ходи из бордеите на Куктаун, където за няколко петака можеш да си купиш жена, така че все още не беше докосвал женско тяло и силата на желанието му го обърка.

Джени обаче разбираше по-добре и от него самия какво става с него. Бен не беше като другите мъже, които познаваше. Той беше мил, внимателен и срамежлив. Имаше хубав, искрен смях. Но тя не вярваше, че някой може да се влюби в нея с този отвратителен белег на лицето.

Господин Гренвил Уайт не се притесняваше от белега. Единственото, което го интересуваше, беше нейното още неоформено детско тяло. Тя потръпна от отвращение при спомена за унизителните неща, които я караше да прави. Уили беше част от онези ужасни времена, но в същото време беше най-хубавото нещо в нейния самотен живот. Понякога поглеждаше към него и настръхваше от приликата му с Гренвил Уайт.

Тя се опита да се съсредоточи върху това, което й говореше Бен. Усещаше голямата му мазолеста ръка, която нежно прикрепяше нейната, и топлината, която излъчваше кожата му, се разля из цялото й тяло. Искаше й се този момент да продължи вечно. Тя въздъхна и се прицели в ниското клонесто дърво пред нея.

— Трябва да оставиш пушката да си почива в тази ръка и здраво да я хванеш с другата — обясни Бен и се приведе още по-плътно към нея, за да погледне мишената през рамото й. Уж случайно допря лице до косата й, която светеше като злато на слънцето. — Помни, когато натискаш спусъка, направи го плавно, но притисни докрай.

Джени кимна и затвори едното си око, както й бе показал той. Но преди да стреля, усети, че нещо се промени. Бен се напрегна и той отдръпна лице от косите й. Нещо беше отклонило вниманието му от урока.

— Джени — каза той тихо, но твърдо, — искам да вземеш пушката и да се върнеш при фургоните.

Тя се обърна и го погледна объркано:

— Нещо не е наред?

— Може би не — тихо отвърна той. — Просто трябва да проверя нещо. Върви при Кейт и дръж Уолъри до теб.

Без повече въпроси Дженифър забърза към лагера. Огледа се страхливо към гъстата тропическа гора, която образуваше хълмиста назъбена бариера между златните полета на Палмър и източното крайбрежие на океана. Нещо зловещо се криеше там.

Бен стоеше на тръни. Изчака, докато Джени се добере до лагера, и направи няколко крачки нагоре по течението на реката, която лъкатушеше мързеливо сред високата трева. Забеляза малките кални облачета, които нарушаваха равната повърхност на реката. Приближи се към брега и изтръпна.

Отпечатъци от боси крака! Десетки? Стотици! Толкова пресни, че реката не бе имала време да ги отмие. Бен се изплаши не на шега. Какви бяха намеренията на аборигените, които в момента се намираха точно зад временния им лагер? Мирни? Но аборигените, които имаха мирни намерения, никога не се движеха толкова близо до главния път. Можеха да се натъкнат на преминаващи златотърсачи, които стреляха на месо, защото, както се шегуваха повечето от тях, добрият негър е само мъртвият. Тогава? Колкото и да бягаше от тази мисъл, Бен трябваше да приеме реалността — това беше група от чернокожи воини. Минали са зад тях, когато спряха воловете за почивка. Бяха ги обкръжили и се криеха из гъстия шубрак, който покриваше двете страни на пътя чак до Куктаун. Стомахът му се сви. Някъде дълбоко в дивата растителност ги дебнеха нарисувани диваци с копия, каменни брадви и широки дървени щитове в ръце, а той беше сам с две жени.

Обърна се и бързо закрачи към фургоните. Очакваше всеки момент да чуе смразяващия кръвта писък на какаду — бойния зов на северните племена, и от тревата да изникнат стотици черни лица. До лагера имаше стотина крачки, но те му се сториха като сто километра.

Кейт го посрещна и по изражението му веднага разбра, че нещата са се объркали. Той се приближи, без да сваля поглед от притихналите храсти наоколо, и едва когато беше на метър от тях, отговори на питащия й поглед:

— Мисля, че ни следят. Видях следи от голяма група майоли зад нас. Сигурно сме обкръжени.

Дженифър пребледня и притисна Уили до себе си.

— Колко са? — попита спокойно Кейт, наля чаша чай и я подаде на Бен.

— Не знам — отвърна той. Чашата затрепери в ръцете му. — Според стъпките — около стотина.

Кейт се извърна и се вгледа в шубраците зад тях. Обедното слънце беше толкова силно, че наоколо въздухът трептеше.

— Ще ни чакат да тръгнем и тогава ще нападнат — каза тихо тя и засенчи очи с ръка, за да се предпази от ослепителната светлина.

— И аз мисля така. — Бен отпи от горещия чай. — Ще ни издебнат от двете страни на пътя, за да са сигурни, че сме в обсега на копията им. Една кратка атака, и ще ни избият, преди да можем да стреляме дори по веднъж. Проклетата трева им помага да останат незабелязани. Можем да настъпим някой от тях, без да го видим.

— Ами ако останем тук? — предложи Кейт. — А можем да се върнем и да ги изненадаме в скривалището им. После с пушките и божията помощ…

През ума й мина, че сбърка, дето не взе пушката на оня златотърсач, на когото не му достигаха парите за покупката и предложи да добави оръжието си към сумата.

Бен потърси с поглед Джени. Тя беше по-бледа от обикновено, но изглеждаше спокойна. Уили стоеше до нея, държеше ръката й и я гледаше загрижено, като истински малък мъж. Той мърмореше нещо под носа си и когато Бен се заслуша, чу как се кълне, че няма да позволи на никой мъж да нарани майка му. Макар да не знаеше на какво са способни майолите, той беше готов да я брани. Бен съжали, че нямаха още една пушка. Единственото, което можеше да предложи на Джени за защита, беше малкият дамски пистолет на Кейт.

— Диваците могат да ни нападнат и тук — прошепна момичето.

— Не мисля — отвърна Кейт, загледана в пътя пред себе си. — Не биха посмели през деня, и то на толкова открито място. Или ще чакат да тръгнем и да влезем в клопката им, или ще нападнат през нощта.

— Какво ще правим, Кейт? — попита Бен. Той уважаваше решенията й, въпреки че беше жена. Тя притежаваше остър и комбинативен ум и повече кураж от много мъже. Доказателство за това беше процъфтяващият бизнес и богатство, която бе натрупала сама.

Кейт отиде до един от фургоните и извади кутия с патрони:

— Ще укрепим фургоните и ще чакаме. Те ще ни служат за щит срещу копията им. А ако успеем да ги засипем с куршуми, може и да се откажат. Чувала съм, че не издържат на продължителен обстрел.

Бен не беше толкова сигурен. Колко пъти бяха чували за полицейски части, атакувани от местните племена? Щом имаха кураж да нападнат добре въоръжени и екипирани полицаи, какво оставаше за тяхната малка група. Но горчивата истина беше, че нямаха друг избор. Макар да не бе религиозен, Бен изрече кратка молитва за спасението и на четиримата.

— Трябва да заведем воловете при реката — обади се Кейт и преметна пушката през рамо.

Бен кимна и двамата тръгнаха към брега, а Джени остана да пази фургоните.

Следобедът се нижеше бавно. Звънците на воловете похлопваха леко и успокоително. Четиримата бяха нащрек и държаха под око двете посоки на пътя, но нямаше нищо, което да ги обезпокои.

Към залез-слънце Дженифър, която лежеше под един от фургоните с пушката на Кейт, дочу шум. Беше странен звук, сякаш някакъв нестроен хор пееше детска песничка и идваше от посока Куктаун. Смушка Бен, който дремеше до нея. Той веднага отвори очи и вдигна пистолета.

— Мисля, че някой идва към нас — развълнувано прошепна тя и огледа пътя.

— Китайци — изръмжа Бен. Беше разпознал странния език.

— Трябва да ги предупредим за опасността — прошепна Кейт и взе пушката от ръцете на Джени. — Ако се приближат, ще попаднат в засадата на майолите.

Бен поклати глава. Не си струваше да рискуват живота си за хора, които белите сравняваха с досадните скакалци в житните си ниви.

— Това е за наше добро, Бен! — настоя Кейт. — Ако черните ги нападнат и успеят да ги избият, ще им бъде много по-лесно да се върнат за нас през нощта. Трябва да ги предупредим!

Бен призна, че в думите й имаше логика. Взря се в сенките между високите остри треви и каза:

— Ще заобиколя откъм реката, за да се появя отстрани и да предупредя китайците. С този твой ирландски късмет лесно ще ги убедя, че атаката си е за нас и трябва да оставят майолите да ни нападнат, без да им се мотаят из краката. — Той подаде кобура на Кейт и добави примирено: — Пази това. Може да се наложи и Джени да стреля.

Кейт се изплаши за него. Без оръжие той беше напълно безпомощен и на практика жертваше живота си за тях. Но такива бяха законите на честта по тези земи. Всеки мъж беше длъжен да защитава жените и децата и Бен изпълняваше дълга си. Тя нежно хвана ръката му.

— Не, Бен! — настоя меко. — Запази оръжието!

Той не се подчини. Джени също разбра в какво положение можеше да се окаже той и се спусна към него, за да го убеди да запази оръжието си.

— Бенджамин! — викна тя, но се спря, когато той извади от ботуша си остър нож.

— Спокойно, Джени! — усмихна й се. — Имам това и се кълна, че ще прережа гърлото на всеки, който насочи копието си към мен.

Тя се доближи и обгърна с ръце врата му. Притисна гърдите си до неговите и го целуна по устните.

— Никога не съм срещала мъж като тебе, Бенджамин — прошепна и сълзите я задавиха. — Моля те, внимавай!

Продължи отчаяно да се притиска в него. Всичко стана прекалено бързо, но тя трябваше да му каже какво чувства към него, защото този миг можеше да се окаже последният, в който го вижда жив. Трябваше да му каже дори и това, което не смееше да признае пред себе си.

Бен я хвана за ръцете и нежно я отдръпна от себе си.

— Надявам се, че ще си спомниш думите си, когато се върна — тихо каза и погали косата й.

Обърна се и тръгна. Скоро се скри от погледите им. Кейт й подаде пушката.

— Той ще се върне, Джени! — уверено изрече и извади колта от кобура. — Бен е най-свестният мъж в тази част на света и няма да се остави да го убият.

— Знам! — тихо отвърна Джени. — Просто ми се щеше да му го кажа.

Кейт кимна разбиращо. Тя изглеждаше напълно убедена в думите си, но много се притесняваше за момчето. Ами ако онова дяволско проклятие отнемеше още един обичан от нея човек?

— Дано бог и любовта на Джени да бъдат с теб, Бен! Върни се при нас! Моля те, момче, върни се!

9.

Бен се промъкваше през песъчливите участъци на свилата се след края на сухия сезон река. Краката му бяха силни от дългото ходене из пътищата на колонията, но той знаеше, че майолите са по-издръжливи от него. Дано да са насочили вниманието си към китайците на пътя и да не го забележат, замоли се той.

Ножът в ръката му беше остър, но напълно безполезен срещу копията на аборигените. Не можеше да им попречи да ги забият в тялото му или още по-лошо, да го заловят жив и с месото му да си устроят едно от техните канибалски пиршества. Страхът го завладя. Единствената му защита беше високата трева, която го покриваше напълно. Или поне така си мислеше той.

Най-накрая Бен наближи пътя и до ушите му достигна неразбираемият напевен говор на китайците. Надигна глава над тревата и видя дълга колона от мъже в типичните китайски униформи — сини панталони и ризи и широки конусообразни шапки. Бяха двайсетина, може би трийсет. Те се движеха почти тичешком в стройни редици. През раменете им бяха преметнати бамбукови пръчки, на които висяха канчета и кошници с храна. Някои от тях имаха пушки — някакъв стар, да го наречем направо древен модел мускети. Най-отпред крачеше огромен бушмен в кожени панталони и червена риза. На главата си бе нахлупил една от онези американски филцови шапки с обърнати надолу ръбове, които все още се срещаха в Австралия, а в ръцете си държеше истински снайдер. Амунициите бяха запасани около кръста му.

— Хей! — извика Бен и замаха с ръка.

Колоната се залюля и спря. По лицата на хората се изписа страх, а тези, които носеха пушки, ги насочиха към него.

— Говорите ли английски? — попита Бен.

— Да, и то доста добре, господине — отвърна водачът им с характерен австралийски акцент.

Бен излезе от прикритието си и закрачи към групата. Бушменът се обърна и заговори нещо на мъжете, които гледаха с нарастваща тревога как непознатият се приближава към тях. Из китайския квартал в Куктаун се разказваха истории за бял мъж, който убивал китайци заради златото, което носели. Говореше се, че поставял копия на чернокожи в дупките от куршумите, за да заблуди властите, че това е работа на дивак. Затова настръхнаха и се приготвиха за отбрана.

Когато наближи, Бен с изненада забеляза, че бушменът с европейските дрехи беше наполовина китаец. Отдалече това не личеше. Беше на неговите години, гладко избръснат и видимо спокоен. Гледаше го, както змия хипнотизира жертвата си. В огромните му ръце пушката приличаше на детска играчка.

— Казвам се Бен Розенбаум — каза той и спря на известно разстояние от колоната. — Искам да ви предупредя за засада на майоли малко по-нагоре по пътя.

Евроазиатецът го погледна с недоверие. Дулото на снайдера сочеше право в гърдите му.

— Майоли? — попита.

— Да — отвърна Бен, като се опитваше да не гледа в насочената към него пушка. — Около сто-двеста бойци.

Водачът се обърна към колоната, излая нещо на неразбираемия си език и хората с пушките бързо се приближиха. Другите клекнаха на пътя и послушно зачакаха следващи заповеди. Страхът в очите им беше прераснал в тих ужас. Сега в главите им нахлуха други истории, чути из къщите за опиум и бордеите в техния квартал. Там разправяха, че северните племена предпочитали крехкото китайско месо пред жилавите европейци. Някои се кълняха, че по пътя за мините по клоните на дърветата висели китайци, завързани за опашките на косите си, и чакали ред за трапезата на майолите-канибали.

— Казвам се Джон Уонг — каза едрият мъж. Той не му подаде ръка, но свали пушката и я прибра до тялото си. Бен разбра, че е решил да му се довери. — Какво всъщност става?

Бен разказа накратко какво беше забелязал до реката. Мъжът слушаше внимателно и оглеждаше високата трева край пътя. С типичното за китайците хладнокръвие той не издаде мислите си, но разбра, че белият ги предупреждава само за да спаси собствената си кожа. Беше наясно с презрението на европейците към азиатците и знаеше, че никой бял няма да жертва живота си, за да ги предпази от майолите, ако няма някаква скрита цел.

Когато Бен свърши разказа си, Уонг се обърна и каза нещо на мъжете с мускетите. Те го погледнаха уплашено, но не посмяха да зададат въпроси. После се обърна отново към Бен:

— Казах им какво ни чака. Ако тръгнем с насочени към тях пушки, майолите може да се уплашат и да се разбягат. Но ако не стане така, ще им предоставим богат избор за вечеря — бяло и жълто месо — изкиска се той и вдигна петлето на пушката си. После издаде някаква заповед на китайски и хората му разтегнаха редицата. Макар и неохотно, приготвиха пушките за стрелба.

Колоната тръгна бавно през тревистата равнина към храсталака, който изглеждаше посипан със златен прашец от лъчите на залязващото слънце. Мъжете с мускетите бяха най-отпред, а Бен вървеше до Джон. Първите стотина метра не се случи нищо. Чуваше се единствено звукът от прекършената трева под краката им и гълчавата на птиците из шубраците.

Изведнъж зловещ писък на черно какаду разцепи тишината и в същия миг от тревата пред тях изникнаха боядисаните в бяло и жълто лица на чернокожите — една спираща дъха гледка на стотици кръвожадни воини, въоръжени със смъртоносните си оръжия и готови да убиват.

Редицата на китайците се начупи, самите те бяха ужасени. Никой от тях не се сети да използва пушката си. Джон изкрещя нещо, опитвайки се да надвие бойните викове на диваците, и стреля срещу напредващите към тях аборигени. Един воин се преви и заскимтя от болка. Беше улучен в гърдите. Но това не спря воините. Дъжд от тръстикови копия заля редиците на уплашените китайци. Едно от тях профуча край Бен и се заби в нечии гърди. Китаецът падна на земята и се опита да изтръгне копието, но не му достигнаха сили.

Равнината се затресе от бойните викове на диваците. Те напредваха към целта си с тояги и дървени мечове в ръце. Зад тях друга група, въоръжена с копия, осигуряваше пътя им, като засипваше противника със смъртоносните си оръжия.

Бен се добра до пушката на прободения китаец и бързо се прицели в един чернокож, който тичаше към него с вдигнат меч. Мускетът гръмна и оловото се заби в корема на нападателя.

Китайците най-сетне се окопитиха. Джон бе успял да ги убеди, че неговият гняв е по-страшен от боядисаните воини пред тях. Изстрелът на Бен бе последван от масова стрелба. Трима от предните редици на чернокожите загинаха на място. Останалите се уплашиха. Бойните крясъци на черно какаду се смесиха с отчаяни вопли на ранени и умиращи. След кратко колебание те хукнаха назад и стъпкаха телата на своите бойни другари. Някои от ранените се опитваха да спрат кръвта, като натикат в дупките трева, но не успяха да направят нищо, освен да подлютят допълнително раните.

Джон стреляше ловко със своя снайдер. Нямаше нужда да се прицелва. Чернокожите пред тях бяха толкова нагъсто, че нямаше начин да не улучи.

Китайците заровиха из кошниците си за барут и хартия, за да заредят повторно неудобните си оръжия. Предимството отново беше на страната на аборигените. Бен стисна мускета за дългата дръжка. Ако не за друго, можеше да го използва поне за тояга.

В този миг зад редиците на изрисуваните воини се чу стрелба. Под прикритието на фургоните Кейт и Джени се притекоха на помощ. Кръстосаният огън разколеба воините и даде кураж на китайците, които най-после решиха, че ако ще мрат, по-добре да е достойно.

Вождът на племето, изглежда, осъзна, че е глупаво да продължава да изпраща хората си на сигурна смърт. Той беше смел мъж, но знаеше каква мощ крият в себе си пушките на белите. Познаваше и ограничените възможности на собствените си оръжия. Нямаше как да противостои на огнените езици на нашествениците и даде команда за оттегляне. Щеше да съхрани воините си за битки, които можеха да спечелят — удари из храсталаците, изненадващи бързи атаки и нападения на самотни пътници.

Джон видя, че аборигените се оттеглят, и отпусна снайдера си. Тънките струйки дим се размиха в чистия въздух над тях. Китайците не можеха да повярват на очите си. Те забъбриха развълнувано, като сочеха с пръст към Джон Уонг и го гледаха с нескрито възхищение. Сред врявата Бен с мъка различи гласовете на Кейт и Джени, които го търсеха. Гласовете им го върнаха в действителността и той за пръв път осъзна, че трепери. Смъртта бе минала на милиметри от него. Ако Джон не беше организирал хората си, сега той и двете жени щяха да са мъртви. Затърси с поглед и щом зърна тази, за която жадуваше сърцето му, страхът му изчезна. Ранените и убитите вече не го интересуваха. Единственото, което имаше значение сега, бе Джени, която тичаше през тревата към него. Памучната й рокля се виеше около стройните й крака и откриваше изваяните й колене. Бен се опита да изглежда спокоен като истински бушмен, но всички планове отпаднаха, когато тя го прегърна и покри прашното му лице с целувки. Той я притисна в обятията си сигурен, че никога няма да я пусне да си иде.

— Не знам как мога да ви се отблагодаря за помощта, господин Уонг — говореше Кейт, докато подаваше на мъжа едно голямо парче с хляб и конфитюр. Той беше не само голям мъж, но имаше и голям апетит.

— Това лакомство е достатъчно, госпожо О’Кийф — отвърна Джон и облиза покапалия по пръстите си конфитюр. — От цяла седмица съм на ориз и сушена риба. Храната на моите китайски братовчеди не ми е много по вкуса. Мъжете закопняват за нещо вкусно, мадам.

Кейт го огледа по-внимателно. Въпреки че говореше за своите „китайски братовчеди“, той нямаше много азиатски черти. Фамилията беше китайска, но осанката му напомняше по-скоро як ирландец.

— Доста се различавате от вашите роднини, господине — отбеляза тя.

— Аз съм наполовина китаец, наполовина ирландец — поясни Джон и Кейт се поздрави за проницателността. — Майка ми срещнала баща ми при златните мини в Баларат през петдесет и четвърта. Може да се каже, че съм рожба на два свята — каза той и загледа пламъците на набиращия сили вечерен огън. После се засмя. — Винаги празнувам по два пъти. От толкова много празници ще се пропия.

Кейт се усмихна и се сети за трите деца на брат си, които също имаха смесена кръв и също живееха между два свята.

Джон свърши с вечерята и засърба горещия силно подсладен чай. Дървата в огъня пращяха, пламъците ставаха все по-буйни и голото място, на което бяха разположили лагера, стана уютно като задния двор на собствен дом. Пълният стомах и компанията на легендарната Кейт О’Кийф караха едрия евроазиатец да се чувства прекрасно. Славата и щедростта на тази жена бяха познати дори и в китайския квартал. Китайските момичета, които работеха в града, често получаваха дрехи и храна по време на нейните благотворителни акции. Така че той не бързаше да се връща в лагера на своите хора.

В същото време Бен и Джени решиха да се разходят, за да се усамотят под осеяното със звезди тропическо небе. Малкият Уили остана при огъня. Той беше силно привлечен от едрия засмян евроазиатец. Джон също го хареса и го покани в лагера на китайците, разположен на стотина метра от техния. Остави момчето на грижовните китайци и се върна при Кейт. В другия лагер се зарадваха на госта си и веднага го настаниха на трапезата. Уили беше вечерял, но опита от храната им, за да не ги обиди. За десерт го почерпиха със захаросан джинджифил и той остана очарован.

Китайците бяха нови в северните златни полета в началото на 1874 година. Докато дъвчеше сладките пръчици, момчето удивено наблюдаваше странните дребни хора с коси, вързани на опашки като на жените, и нечуван досега, но приятен като музика език. Те се отнасяха с него като с възрастен и той се чувстваше добре сред тях, но емоциите от деня и умората си казаха думата. Не беше чудно, че щом се върна при Кейт, веднага се пъхна в постелята си под фургона и заспа. В съня си продължи да облизва лепнещата си от захарния джинджифил уста. За пръв път заспиваше без майка си.

Кейт се усмихна на спящото момче и наля още чай за себе си и за Джон.

— Знаете ли, госпожо — сподели замислено той, — понякога ми липсва компанията на белите. Не съм прекарвал така хубаво, откакто мама умря и аз избягах от баща си, който остана в Мелбърн. Оттогава живея с китайските си роднини. Научих се да живея и да мисля като тях.

— Какво правите с вашите хора по тези земи? — попита Кейт.

— Като човек между двата свята аз съм много ценен за моя шеф Су Йън. Той ме ползва като посредник с моряците, които прекарват нашите хора насам. Много скоро тук ще има хиляди от тях и аз съм човекът, който организира тяхната емиграция от Хонконг. Не мисля, че това ме прави много популярен сред белите миньори.

Кейт беше чувала за Су Йън, богат и влиятелен китайски търговец, който работеше в Куктаун. Той строеше казина и публични домове за пристигащите китайци, но там ходеха и много бели мъже, които искаха да се възползват от услугите на неговите служителки. Говореше се и за някаква тайна китайска организация в града, на която този Су Йън бил лидер. Членовете й наричали себе си тонги, но Кейт не знаеше подробности.

— Значи, вие сте нещо като преводач — уточни тя.

— Преводач, съветник, управител и още няколко служби. Су има нужда от познанията ми за европейците и техния начин на живот. В момента сме тръгнали за Палмър. Ще организираме база за дейността на Су Йън в района. Мъжете, които носят пушки, ще бъдат… нещо като шефове на банда, както бихте ги назовали вие.

— И какво ще правите, като ги оставите в Палмър?

— Ще се върна в Куктаун. Може би ще се наложи да пътувам за Хонконг, за да… — той се поколеба. Вече беше казал достатъчно за работата си в услуга на тонгите, въпреки че самият той не беше член на организацията. Китайските пуристи не допускаха хора със смесена кръв в своите тайни организации. Но въпреки това Су изискваше от него предаността, която изискваше от членовете на организацията си. — … за да сформирам друга група за Палмър.

Су оглавяваше тонгите „Лотос“ в Северен Куинсланд. Един ден бащата на Джон отиде при него и препоръча сина си като човек, който владее и двата езика и знае всичко за начина на живот на белите. Но Джон винаги се беше чувствал повече европеец, отколкото китаец. Предпочиташе миризмата на каучуковото дърво пред задушливите сандалови пръчици. Това не му пречеше да изпълнява съвестно задълженията си. Говореше свободно китайски, а огромната му снага предизвикваше уважение у тези, които трябваше да изпълняват неговите заповеди. От баща си бе наследил мъдростта на китайците, а от майка си — физическата сила на ирландците. Су беше постъпил мъдро, когато го бе взел на работа още съвсем млад.

— Госпожо О’Кийф — смутено потри ръце той. — Да не си помислите, че си вра носа, където не ми е работа, но ми се ще да попитам, имате ли съпруг в Куктаун?

Кейт го стрелна с поглед. Въпросът не й хареса, но прецени, че човекът няма никакви задни мисли, и отговори:

— Имах… Имам съпруг, но не съм го виждала от десет години. Защо ме питате за това, господин Уонг?

Джон се загледа в жаравата, за да избегне погледа й. Не беше сигурен, че трябва да сподели с нея това, което знаеше.

— Кажете ми, господине! — настоя тя. — Да не би да знаете нещо за съпруга ми?

Той се реши и я погледна:

— Няколко дни преди да тръгнем на път, в Куктаун се яви един мъж. Разпитваше за вас из целия град. Каза, че бил ваш съпруг.

— Кевин! — ахна тя. След толкова години съпругът й се връщаше?

— Не знам малкото му име — сви рамене Джон. — Як мъж. И много го бива на карти.

— Още ли е в града? — попита Кейт и се опита да успокои обърканите си чувства. Тя ненавиждаше Кевин от момента, в който я изостави, когато най-много имаше нужда от него, но в същото време още се вълнуваше от спомена за онова шестнайсетгодишно момиче, което изгаряше от любов по красивия син на ирландски каторжник.

— Мисля, че той ще остане завинаги в Куктаун, госпожо — каза безучастно Джон. — Бил застрелян заради някаква омъжена жена. Изглежда, съпругът й му е видял сметката и после избягал.

Джон не вложи никаква емоция в думите си. Смъртта и убийствата бяха част от живота в пограничните райони и той не потърси начин да поднесе по-внимателно новината.

Кейт се свлече на земята. Джон понечи да й се притече на помощ, но тя му даде знак, че ще се оправи и сама.

— Съжалявам, че точно аз ви съобщавам тази новина, госпожо — притеснено каза той.

— Не се безпокойте, господин Уонг — промълви с отпаднал глас тя. — Мисля, че това е логичен завършек за човек като него. Винаги съм мислела, че един ден ще си получи заслуженото.

Тя се загледа към ясното небе. Една падаща звезда привлече погледа й. „Появяват се, когато духът на мъртвия иска да се върне на земята“, й беше казал веднъж един стар абориген от Таунсвил. Дали духът на Кевин не се опитваше да се върне при нея, ужасена помисли тя и произнесе наум молитва за успокоение на душата му. Със смъртта на Кевин обидата, която й беше нанесъл, загуби силата си, но я лишаваше и от мечтите, че един ден той ще се върне и тя ще му натрие носа, както само една ирландка може.

Между двамата събеседници настъпи неловка тишина. Джон допи набързо чая си, измърмори „лека нощ“ и се върна в своя лагер. Наистина ли бе видял тъга в очите на госпожа О’Кийф? Или облекчение, примесено с необяснимо за него раздразнение? Но кой можеше да разбере какво си мислят жените, независимо от каква националност са те?

Кейт остана до огъня и се замисли за бъдещето си. Кевин беше мъртъв. Тя беше свободна да избере друг партньор. Като че ли брачният договор я беше спрял да влезе в леглото на Хю Дарлингтън преди години. Не беше в природата й да живее като монахиня.

Но трите деца на Том бяха обсебили живота и сърцето й. Тя ги прие като свои и след време малките дивачета също й дариха сърцата си. Сара почти не помнеше майка си. Споменът беше примесен с толкова болка и ужас, че тя бе заключила завинаги тази страница от живота си и приемаше Кейт за своя майка. Но двете момчета помнеха всичко. Все още се стряскаха насън от изстрелите на полицаите, които нахлуха в мирния им свят и убиха родителите им.

Кейт обичаше децата, грижеше се за тях като истинска майка, но младото й сърце все още копнееше за ласката на мъж. А утробата й жадуваше да усети в себе си още веднъж плода на нейната любов.

Огънят догаряше. Тя разрови въглените за още малко топлинка. Жалните вопли на дъждосвирците, които се търсеха един друг в нощта, достигнаха до ушите й. Тя потръпна и наметна стария вълнен шал на раменете си. Остана на мястото си, докато угасна и последният въглен от жарта. До утрото оставаха два-три часа.

10.

Въпреки малките си размери кухнята на хотел „Ерин“ беше любимото място на семейство Дъфи. Тук сержант Фарел се чувстваше като у дома си и често се отбиваше на приказки.

Той придоби този навик още от времето, когато даваше дежурства и обикаляше цяла нощ из кривите улички на района си. Тогава задната врата на бара винаги беше отворена за него, а вътре го чакаха сгряваща чашка ром и сладки приказки с покойния Франк Дъфи за славните времена на любимата Ирландия.

Франк беше мъртъв от няколко години, но синът му Даниъл Дъфи държеше на традициите и задната врата продължаваше да е отворена за него.

И двамата мъже извличаха полза от редовните си срещи. „Ерин“ беше идеално място за обмен на информация, свързана с подземния свят в Сидни. Даниъл беше млад адвокат със завидна репутация в областта на наказателното право и не бяха малко процесите, които бе печелил с помощта на сведения, дадени му от Фарел. От своя страна той с охота сътрудничеше с полицая.

Даниъл беше трийсетинагодишен, висок, но леко прегърбен от залягането над книгите през студентските години. Беше упорит в работата си като всеки Дъфи и бе приет, макар и с неохота, от ревнивото общество на съдиите и старите адвокати, което по принцип не допускаше ирландци в своите редици.

Даниъл приличаше много на братовчед си Майкъл. Имаше същите сиви очи и красиви, изсечени скули. Липсваха му единствено многобройните белези по лицето, които Майкъл беше получил в турнирите по юмручен бой, който напоследък наричаха бокс. Хората го смятаха за сериозен мъж, който за съжаление се усмихва рядко. Отдаваха го на влиянието на някакво проклятие, което тегнело върху семейството му, а пък и адвокатите не бяха много весели хора.

След смъртта на баща му и бягството на Майкъл Даниъл се оказа начело на клана Дъфи и сержант Фарел го приемаше за равен. Носеше скъп костюм от три части, който отговаряше на почетното място, което заемаше в адвокатска фирма „Съливан & Леви“. Всички бяха уверени, че един ден ще стане съдружник във фирмата, освен ако не предпочетеше кариера в политиката.

Сержант Фарел се потеше обилно в тежката полицейска униформа. В едната ръка държеше чашата с ром, а с другата си играеше с ръба на униформената шапка, която лежеше на масата:

— Казвам ти, ако някоя буква беше изскочила от страницата и ме цапардосала по главата, нямаше да бъда толкова учуден. Името си беше в протокола черно на бяло. И през цялото време е било под носа ни.

— Морисън Морт! — процеди през зъби Даниъл. — Значи той е бил момчето от оня случай, с който ни плашеше, когато бяхме малки. Неговата майка е била убита.

— Не знам защо реших да прочета отново доклада по оня случай — каза Фарел. — Може би духът на това момиче, Роузи, ме насочи натам.

Полицай да признае, че вярва в духове и призраци, си беше направо виц, но на Даниел не му беше до смях в момента.

— После ми хрумна да погледна в записките на стария сержант Килфорд. — Фарел заряза духовете и продължи с фактите: — Оказа се, че жертвите са убити по един и същи начин. Идентични белези на идентични места. Прекалено много прилики, за да говорим за съвпадение.

Даниъл се навъси. Не можеше да си представи, че едно десетгодишно момче ще има силата, нагласата и мотивацията да убие собствената си майка по такъв жесток начин. Спомни си, че навремето разказът на чичо Франсис ги караше да треперят от ужас. Отвратителните подробности по кървавото убийство бяха заседнали в детското му съзнание и той дълго страдаше от безсъние и кошмари. Но можеше ли едно хлапе… Той погледна въпросително към Фарел:

— Ти как си го обясняваш?

— Знам ли? Тогава той беше в стаята. — Сви рамене сержантът. — А сега корабът му е в Сидни, днес проверих.

— Но дали… — Даниъл занемя. Като че ли едва сега осъзна целия ужас на станалото преди години. — Боже мили! — Хвана се за главата. — Възможно ли е едно дете да пожелае смъртта на собствената си майка. Звучи абсурдно дори и за Морт!

— Някои от моите информатори ми казаха, че в нощта, в която е убита Роузи, морският капитан се мотаел из „Скалите“.

— Сигурни ли са, че е бил Морт? — надвеси се над масата Даниъл.

Фарел поклати глава:

— Не са или не искат да го посочат със сигурност. Казват, че е било много тъмно.

И двамата мъже знаеха отлично нежеланието на жителите на „Скалите“ да бъдат въвличани в полицейско разследване. Те самите живееха на ръба на закона и сведенията им лесно биха могли да се приемат като резултат от изнудване от страна на полицията или като подкуп на някоя от страните.

— Ако искаш, можем да го извикаме за разпит — сви рамене Фарел, — но се съмнявам, че ще постигнем нещо. Той притежава безочието и късмета на самия дявол.

Дъфи отхвърли предложението:

— Няма смисъл, сержанте. Той ще отрече всичко и ние ще останем с пръст в уста.

Фарел го погледна със съчувствие и каза тихо:

— Знам какво причини този мръсник на семейството ви, но засега не можем да направим нищо, Даниъл. Но ще го държим под око, докато е в Сидни. Кой знае, може да посегне и на друго момиче.

Думите му накараха Даниъл да потръпне. Колко нещастни жени щеше да погуби този убиец, докато увисне на бесилката?

— Моля се само да не е някой, който ни е скъп — каза горчиво.

Морт седеше в каютата си и гледаше с любов своята пехотинска сабя, която лежеше на бюрото му сред морските карти. Острието й беше смазано и готово да бъде прибрано в ножницата. Беше я оставил да виси на стената над леглото му. Спечели я на карти от един пехотински офицер малко преди битката при Баларат и оттогава не се разделяше с нея.

С блажена усмивка прокара ръка по дължината на острието й. Ах, защо не беше с него, когато накълца курвата! Тя крещеше като всички останали, като негърките, които му водеха в полицейските казарми, и като красавиците от островите, из които обикаляха, за да търсят наемници за колонията. Те всички пищяха и го молеха за пощада, но той нямаше да пощади нито една, защото беше страдал достатъчно от вечно пияната проститутка, която го беше родила. Но той я наказа. Обезобрази мръсната й уста, която се смееше, докато нейните клиенти се гавреха с него. Обезобрази и онова място, което доставяше такова удоволствие на мъжете, че й плащаха достатъчно, за да пие от сутрин до вечер. После я уби и продължаваше да я убива всеки път, когато се докоснеше до онези отвратителни жени, дето продаваха плътта си на свестните мъже.

Морт прибра сабята в ножницата и внимателно я окачи на стената. Нямаше да успеят да го окачат на бесилката. Старият абориген, който често идваше в съня му, бе казал същото. Почти всяка нощ му повтаряше, че Морт скоро ще застане пред белия воин в онази скрита пещера близо до Глен Вю, и там ще се реши съдбата му.

Той изкриви лице в зловеща усмивка. Колко глупав беше този дърт абориген! Не знаеше ли той, че на земята няма жив човек, който може да го победи? Нито този измислен воин, нито оня адвокат Дъфи — никой! Не и докато сабята беше с него!

Хилда Джонс беше грамадна, мускулеста жена с решителен характер. Тя управляваше с желязна ръка собствения си пансион, който се намираше в началото на бедняшкия квартал „Скалите“. Справяше се сама с лудориите на мъжете, които държаха стаи при нея, и мразеше полицията да души наоколо. Но този път именно тя прати да извикат детектив Кингсли, който сега стоеше пред входа и с неохота се готвеше да влезе в сградата.

В една от стаите й имаше умиращ човек, чиято кръв се стичаше по леглото и на пода, и госпожа Джонс искаше да го разкара колкото може по-бързо. Опита се да го изгони сама, но ножът в ръцете му и погледът му я спряха. Раненият настоя да извикат детектив. Не някакъв си полицай, а детектив, моля ви се. Имал да му казва нещо. Налагаше се да изпълни желанието му. Поне щяха да я освободят от кървящото тяло.

Детективът тръгна след нея по тесния, оплют от мухи коридор, но смрадта, която го удари в носа, го накара да съжали, че не си намери извинение да не идва. Опита се да диша през устата, за да не повърне от миризмата на гнило и урина, която сякаш се излъчваше от самите стени, и продължи напред.

— Тая нощ се прибра с червата навън — измърмори Хилда, отвори вратата на тясна стая и го въведе.

На едно желязно легло върху напоени с кръв чаршафи лежеше мъж с пребледняло и сгърчено от болка лице.

— Добре, че си плати за днес — продължи тя. — Надали ще издържи до утре.

Детектив Кингсли примигна няколко пъти, за да свикне със сумрака в стаята. Единствената светлина, която проникваше вътре, беше от едно малко прозорче под горния ъгъл на стената. Мръсният под беше потънал в кръв, която засъхваше на големи черни локви. Стреснати от стъпките, плъховете се разбягаха, но останаха наблизо. Щом хората си отидеха, щяха да се върнат, за да довършат пиршеството си.

— Полицай ли си? — изхърка умиращият. Едва успя да размърда залепналите си от мъчителна жажда устни.

Кингсли потвърди и мъжът помоли за вода. Хилда обаче не помръдна. Изгаряше от любопитство да разбере защо мъжът настоява за полиция. Не беше чувала за друг подобен случай в място като „Скалите“. Но детективът я изгледа свирепо и тя излезе от стаята.

Кингсли се приближи към умиращия, за да може да чуе думите, които с мъка излизаха от устата му:

— Казвам се Джак Хортън. Знам, че умирам… Искам… — Той се задави и млъкна за момент.

— Какво стана, господин Хортън? — попита детективът, като се помъчи да вложи уважение в думите си, макар да подозираше, че мъжът има дълго досие в полицията.

— Ня’а значение, к’во стана. Просто аз бях по-бавен и копелето се възползва… Сигур един ден и той шъ свърши кат’ мене — гласът на Джак се превърна в болезнен шепот. — Искам да ти разкажа за оня бандит, който е наредил да ме заколят като прасе. Аз му бях първи помощник-капитан и всичко… Той стои зад убийството ми…

Кингсли започна да губи интерес. Една отрепка топи приятелчето си — друга отрепка. Най-вероятно мъжът е бил наръган в улична схватка из квартала и убиецът никога нямаше да бъде открит.

Хортън видя, че губи аудиторията си, но той знаеше как да продължи шоуто:

— Чувал ли си някога за лейди Инид Макинтош?

Кингсли моментално наостри уши. Разбира се, че беше чувал за семейство Макинтош. Името им често се появяваше по страниците на вестниците. Богата фамилия с голямо влияние в колонията.

— Да чувал съм — потвърди той. — Една от най-важните фамилии в Сидни.

По лицето на умиращия се изписа задоволство. Беше успял да си върне интереса на полицая.

— Шъ ти разка’а някои неща, от които шъ ти настръхнат косите. За Макинтош и за онова куче, Морисън Морт, който работи за тях. По-добре си извади бележника…

Преди да издъхне, Хортън разказа всичко на детектива, който слушаше със зяпнала уста. Мотивът му беше прост. Искаше да си отмъсти на Морт, който според него беше уредил нападението му в алеята зад пансиона, където се беше запил със стари приятели. Мразеше шефа си. Мразеше и онзи над него, който беше недосегаем заради богатството и силата на фамилия Макинтош. Признанията му бяха продиктувани от тази омраза, която го изгаряше отвътре, не от желание да очисти съвестта си, преди да отиде в ада.

Кингсли не пропусна нищо от задъханата изповед на умиращия. Беше доволен, че затвори вратата зад дебелата собственичка на пансиона. Това, което чу, трябваше внимателно да се оцени в пари и да се предложи на съответните хора. Отзоваването му на това повикване беше най-щастливият момент в полицейската му работа. То изкупуваше досадата и недоимъка на всичките години, през които обикаляше из мрачните улици на Сидни. Кой казва, че не можеш да си купиш билет за рая дори и от един вонящ пансион в „Скалите“?

11.

Кейт вдигна очи към пътя. Един конник изплува от изток, сякаш се носеше на крилете на изгряващото слънце. Утринните лъчи я заслепиха и тя успя да види само очертанията на висок мъж в рамка от пламтящ слънчев ореол. Присви очи. „Поредният, запътил се към златните мини на Палмър“ — разсеяно помисли и се зае с домакинската работа.

Бен, Джени и Уили бяха отишли до реката да напълнят манерките с вода. По команда на Джон китайците се подредиха в колона по един и бяха готови да тръгнат по пътя си. Конникът сигурно скоро щеше да ги настигне.

Китайците помахаха на Уили, който им отвърна от брега на реката. Той се разстрои. Искаше му се да изтича след тях и да си поиска още малко от онези чудесни захаросани пръчки, но не биваше да оставя Бен насаме с майка си. От снощи двамата се държаха много странно един с друг и Уили беше неспокоен.

— Здрасти, Кейт. Защо не си с рокля?

Изплашена, Кейт се обърна рязко и събори чиниите на земята. Конникът все още беше пред слънчевия диск и сянката му се извиси над нея. Тя сложи ръка на очите си, за да види лицето му. Първото нещо, което попадна пред очите й, беше белегът, който прорязваше лявата буза отгоре до долу.

— Люк! — изохка тя. — Вече нямаш брада!

— Да — отвърна той и лицето му се озари от усмивка, най-прекрасната, която Кейт беше виждала през целия си живот.

— На моя континент брадите не са на мода.

Кейт усети соления вкус на сълзите си. Не знаеше защо плаче, но беше толкова хубаво да си поплачеш от време на време.

Люк скочи от седлото и се приближи към нея, но тя се отдръпна и замаха гневно с ръце.

— Защо не писа? — зарида. — Как можа да си тръгнеш ей така, без да кажеш поне „сбогом“? Шест години, и нито ред от теб! Защо?

Люк наведе глава и започна нервно да мачка ръба на шапката си. Не беше очаквал такова посрещане. Подозираше, че може да бъде ядосана, но тези сълзи и викове…

— Мислех, че не те интересува — смънка той. — Не виждах смисъл да пиша.

Кейт се спусна да събира изпопадалите паници и тенджери. Той се наведе да й помогне.

— Кейт, много съжалявам — каза и сложи ръка върху нейната.

Тя бързо отдръпна ръката си и изсумтя заплашително. Избърса сълзите с ръкава на ризата си и каза:

— Семейство Коен се безпокояха за теб. Поне на тях да бе писал.

Люк нахлупи шапката си и се обърна към коня, за да скрие болката в очите си. Гласът й го застигна:

— Защо се върна?

— Чух за Палмър, докато бях в Монтана — отвърна, като се опита гласът му да звучи безгрижно. — Разбрах, че някой друг е открил златната ми река. Реших да дойда да видя дали е останало нещо. Само заради това.

Люк излъга, за да защити достойнството си. Кейт не му даде никакъв шанс. Беше непоносимо да пропътува целия този път само за да бъде отхвърлен от нея.

— Ясно — прошепна тя. После прочисти гърлото си и каза по-високо: — Ако имаш някаква работа в Куктаун, можеш да пътуваш с нас.

— Ами да — процеди през зъби той. — Всъщност имам малко работа там. Палмър може да почака.

— Тогава завържи коня си някъде при товара и ела с мен — нареди му тя, като се постара да скрие гнева си. — Тъкмо ще ми разкажеш къде беше през последните шест години. И как се озова на този път.

Люк кимна и поведе коня си към фургоните.

— Казах ти, Кейт. Дойдох да понагледам реката, това е всичко — извика. Искаше му се този отговор да я разочарова, но знаеше, че е малко вероятно. — Знаеш, че преди шест години бях съвсем близо до нея, но треската ме накара да се върна. По пътя срещнах един нещастник, който беше достигнал до златото, но не могъл да се опази от копията на туземците. Забравих му името. Погребах го малко по на юг, зад хълмовете — посочи той с ръка. — Нещата щяха да са различни, ако бях продължил напред тогава — замислено отбеляза.

„Щях да съм богат и ти нямаше да гледаш на мен като на неудачник“ — каза си тъжно.

„Дявол да те вземе, Люк Трейси!“ — мислеше си ядосано Кейт. — „Проклет да си! Кой ти позволява да идваш и да си отиваш от живота ми, когато ти хрумне?“ Тръсна глава и си наложи спокойствие. Сега главната задача беше да прибере фургоните в Куктаун. Чувствата й можеха да почакат.

Люк и Кейт вървяха рамо до рамо с първия впряг, но почти не разговаряха. Той смяташе, че приказките са за хора, които нямат нищо по-добро за вършене. А той трябваше да обмисли как да си оправи сметките с човека, виновен за бягството му от Австралия. Особено след като разбра, че подлият Хю Дарлингтън е бил любовник на Кейт.

Вечерта спряха за почивка и Люк помогна на Бен да се погрижи за воловете, докато Кейт и Джени приготвяха вечерята.

Напрежението между двамата не остана незабелязано от Бен. За пръв път виждаше шефката си толкова мрачна и мълчалива. Беше чувал от леля си, че американецът е важна част от живота на Кейт. Тя беше сигурна, че приятелката й е влюбена в него, но по думите й „отказва да го признае дори и пред себе си“.

Той хареса мълчаливия мъж с гладко избръснатото лице. От чичо си знаеше, че някакъв адвокат го предал и той трябвало да замине за Америка, но нямаше представа за подробностите. Джени му разказа за срещата си с американеца и за неговата щедрост към баща й. Фактът, че той отново се появи в живота й, я караше да вярва, че нещата ще тръгнат на добре за нея и Уили.

Но Бен не можеше да си обясни защо Кейт бягаше от госта си като от прокажен. Отдаде го на мистериозната и непоследователна природа на жените, която се потвърждаваше и от хладното държание на Джени към него. Въпреки че и двете бяха смели и неуморни като мъж, все пак принадлежаха към слабия пол, а слабият пол имаше в главата си бръмбари вместо мозък — това го знаеше всеки бушмен в Австралия.

Кейт сложи тестото в голяма тава. Зарови го в жаравата да се пече и тайно се загледа в Люк, който все още се занимаваше с воловете. Лицето му имаше изражение на горд орел, може би заради сините очи, които гледаха замечтано напред, сякаш виждаха нещо красиво и желано зад линията на хоризонта. Лицето му беше загоряло като на всеки истински мъж по границата, а дългата му коса, осеяна със сребърни нишки, достигаше до раменете. Не беше лице на красавец, но беше одухотворено и мъжествено. Дългият белег от английския байонет все още напомняше на света за жестоката битка при Баларат.

Тя беше влюбена в този мъж. Беше време да го признае пред себе си. Мечтаеше да види смеха в очите му, да чуе ниския дрезгав глас и да се сгуши в прегръдките му. Той беше силен, нежен, забавен и внимателен и тя го обичаше заради това. Но, от друга страна, беше избухлив, упорит като магаре и неспособен да се задържи на едно място за по-дълго време. Обичаше да води самотен и изпълнен с опасности живот — с една дума, беше всичко, от което една жена трябва да бяга, когато търси подходящ съпруг.

Той се приближи към нея и тя бързо отвърна поглед, за да скрие любовния пожар в очите си.

— Мога ли да ти помогна с нещо, Кейт? — каза нежно той и остави седлото и пушката край огъня.

— Досега съм се оправяла сама. Ще успея и този път — отвърна тя. Люк отново вдигна седлото и пушката и се отдалечи, без да каже дума.

Кейт прехапа устни. В желанието да скрие любовта си се отнесе грубо с него. Защо се получаваше така, горчиво се запита тя. Защо когато срещнеше сините му очи, един глас започваше да й нашепва: „Пази се! Пази се!“ Трябваше да защити чувствата си от мъжа, който непрекъснато я напускаше и въпреки че винаги се връщаше, докога щеше да трае това? Нямаше да позволи да я изоставят отново, както я бяха изоставили мъже, които бе обичала — баща й, братята й Майкъл и Том и Кевин.

Няколко дни по-късно големите колела на фургоните затракаха по Шарлот Стрийт. Те навлязоха из оживените улици на Куктаун и веднага попаднаха в задръстването, което бе станало неизменна част от града, както прахта и жегата. И новите заселници. Тук можеше да се чуе езикът на хора от всички краища на света — твърдият говор на северняците, напевният глас на азиатците, провлеченият акцент на американците и какви ли не още. Но въпреки хаоса Кейт усети, че си е у дома.

Люк водеше коня си с първия фургон. Беше нервен и замислен. От време на време повдигаше вежди, мръщеше се и се усмихваше, сякаш разговаряше с невидим събеседник. Бен, Джени и Уили вървяха зад тях. Бавно се придвижваха сред пъстроликата тълпа. Трябваше им час, за да стигнат до складовете на фирмата. Преди да влязат, Кейт остави воловете на мъжете и каза:

— Трябва да свърша нещо, преди да се прибера в магазина.

— Кейт, искам да ти кажа нещо — спря я Люк.

Тя го погледна изненадано. Видя й се разстроен и това я озадачи още повече. Той винаги успяваше да скрие чувствата си зад маската на безразличието, а сега изглеждаше като болен.

— Това, което ти казах на пътя… не е вярно. Върнах се, защото исках да съм до теб — изрече с усилие. Не му достигаха думи да излее душата си наведнъж. — Обичам те, Кейт! Обичам те силно и… завинаги. Това е! — рязко завърши и наведе глава.

Тя прокара нежно ръка по лицето му и се отдалечи, без да каже дума. Сега не беше време да изясняват чувствата си. Първо трябваше да намери гроба на Кевин и да го види с очите си, за да намери покой.

Оказа се трудно да открие мястото, където бе погребан съпругът й. Гробището беше пълно с прясно изкопани гробове и на много от тях нямаше никакво име. Но тя имаше късмет. След известно лутане забеляза млада жена, която поставяше букет диви цветя на една от купчините с пръст.

Жената имаше уморено лице и тен, който показваше, че рядко се показва на дневна светлина. Беше хубава по един арогантен начин и Кейт си помисли, че точно такава жена би се харесала на съпруга й. Тя стоеше приведена над гроба и Кейт реши да опита.

— Извинявайте, госпожо — приближи се тя. — Търся гроба на Кевин О’Кийф. Някога се познавахме с него.

Жената я стрелна с поглед, пълен с омраза и ревност.

— И вие ли за него? — гневно изсъска. — Всъщност не се учудвам. Кучият му син разбираше от хубави жени. — Посочи с брадичка към гроба пред нея и каза: — Тука е. — После погледна гневно към могилата. — Глупак! Да се остави да го убият така!

Жената се разрида, сълзите я задушиха и тя не можа да изрече нищо повече.

Кейт предположи, че това е жената, чийто съпруг е застрелял Кевин, според това, което й бе разказал Джон Уонг. Странно, но усети симпатия към нея. Нима и тя не беше допуснала същата грешка и не се беше поддала на чара на Кевин преди единайсет години? В сърцето й нямаше злоба, нито ревност. Само тъга. Кевин О’Кийф живя кучешки живот и получи кучешки гроб, без надпис и без знак.

Постоя малко, после се обърна и остави младата жена да плаче за своя красив любовник. Знаеше, че никога няма да дойде отново. Беше време да се върне при живите и да продължи напред.

Да види отново своите владения след седмици усилен труд беше наистина прекрасно. Все още под влиянието на срещата с мъртвите Кейт седна върху една бала със сено в двора на фирмата и се замисли за времето, когато съпругът й я напусна. За всички добри хора, които й бяха подали ръка да продължи напред — Люк, семейство Коен и семейство Джеймс. Какво ли щеше да прави без тях? Как щеше да преодолее загубата на сина си и измяната на Кевин?

Ема я видя през витрината на магазина и се затича към нея. Кейт се вгледа в приятелката си и изпита завист. Колко щастлива беше тя! Хенри Джеймс не успя да натрупа пари, но я обичаше безгранично и двамата бяха щастливи. Кейт бе готова да размени всичките си пари за такова щастие.

Когато Хенри напусна полицията по здравословни причини, той и Ема приеха предложението й да управляват офиса и складовете в Куктаун. Тук беше базата, от която стоките потегляха към Палмър.

Треската за злато из района я принуди да вложи всичките си спестявания в отваряне на нови бази, стока и волове. Моментът беше труден, но с помощта на Бен тя разшири бизнеса си и го обедини с този на семейство Коен, които бяха отворили магазини и хотели чак в Сидни. Приятелството между тях бе прераснало в партньорство, основано на пълно доверие.

Ема долови настроението на приятелката си и докосна ръката й. С времето това се бе превърнало в жест на приятелство между тях. Кейт й отвърна с леко стискане.

— Ще се оправя, Ем — усмихна се уморено. — Просто пътуването беше твърде изтощително.

Ема се вгледа напрегнато в очите й. Без съмнение тя се съсипваше от работа. Работеше като вол и забравяше, че е жена. Кожата на лицето й беше загоряла като на мъж, а ръцете й бяха покрити с мазоли от дърпането на поводите. Но сивите очи оставаха все така красиви и караха всичко, до което се докосват, да блести.

— Децата тъгуваха за теб — каза тя, за да я подсети, че на света има хора, които се нуждаят от нея и я обичат. — Особено Сара.

Осемгодишната Сара вече се мислеше за голяма и имаше собствено мнение по всеки въпрос. Въпреки че нямаше подходяща среда и вместо да играе с кукли, по цял ден тичаше след братята си, тя беше сериозна млада дама с големи кафяви очи и дръзко вирнато носле. Обожаваше леля си Кейт и я следваше навсякъде. Каква ли щеше да бъде съдбата й?

Животът на трите сирачета не беше лесен. Много от белите деца в града ги наричаха „черньовци“ и те живееха изолирано и самотно.

Младият Гордън Джеймс беше единственият, който играеше с тях. Той обичаше трите деца и когато Кейт тръгваше на път към Палмър, предпочиташе да ги остави тук, при приятелите си, вместо да ги повери на грижите на непознати гувернантки. И трите хлапета бяха наследили бунтарския дух на баща си, който рано или късно се проявяваше, колкото и да се стараеха да слушат, и караше детегледачките да си потърсят работа другаде.

От тримата Питър беше най-трудният. Той обичаше да броди из пустошта, също като своите роднини от племето дарамбал. Случваше се да се запилее из равнината с дни. Често нощуваше с бродещи аборигени в покрайнините на града. Растеше бързо и обещаваше да стане едър и атлетичен като баща си.

Гордън беше само на девет, но беше едър за възрастта си. Той беше неотлъчно до Питър. И двамата бяха привлечени от номадския живот и слушаха с интерес туземците, които ги учеха как да оцелеят във вътрешността на континента. Той беше добър ученик и по-умел в придвижването по следа от Питър. Малката Сара го обожаваше и искаше да се омъжи за него, като порасне. Беше си дала дума, че ще го обича до края на живота си.

Новината, че леля й се е върнала, я завари на пътя, където играеше с момчетата. Тя хукна към магазина и отдалече извика:

— Лельо Кейт! Питър и Гордън пак избягаха.

Останала почти без дъх, тя дотича до Кейт и се хвърли в прегръдките й.

— Ах, ти, малка издайнице! — засмя се леля й и я притисна към себе си.

Тя не се притесни от изчезването на двете хлапета. Където и да ходеха, винаги се завръщаха до третия ден. Ако забравеха, Хенри щеше да ги намери и да ги доведе. Обикновено не отиваха по-далеч от лагера на аборигените, който беше в самия край на града.

— Къде е Хенри? — попита Кейт, все още със Сара на ръце.

— Отиде да говори с някого, който му предложил интересна работа или нещо такова — смръщи чело Ема. — Поне така ми каза.

— Защо? Тежи ли му работата в магазина? — попита със съчувствие Кейт.

— Липсва му равнината, Кейт. Липсва му атмосферата в полицейските казарми. Но има и нещо друго. Спомените не му дават мира. Не може да преодолее вината си за случилото се по време на разселването. Ти знаеш, Хенри не е лош човек и му тежи, че е извършил лоши неща в името на закона. Аз… не го разбирам, но той обича да броди из трънаците, да пътува. Знам, че ти имаш нужда от него, и се чувствам виновна, дето е решил да те напусне.

Кейт се усмихна на приятелката си. И двете знаеха, че повечето работа върши Ема, въпреки че Хенри винаги беше наблизо, за да помогне, ако се наложи.

— Аз го разбирам, Ем — каза тя. — Няма как да ти го обясня. Трябва да тръгнеш из равнината, за да го усетиш.

Как можеше да обясни с думи чувството на свобода и волност, което я обземаше на пътя? Чувството, че светът ти принадлежи и ти му принадлежиш?

— Каза ли за каква работа става дума?

— Не. Търси нещо, което да отговаря на миналия му опит.

Кейт сви рамене. Тя недоумяваше как ще се справи Хенри със сакатия си крак, ако намери работа в равнината. Болката от старата рана с всяка изминала година се засилваше все повече и той куцаше много по-силно отпреди. Но бившият полицай не се даваше. Доколкото го познаваше, той щеше да търси не само свободата, но опасностите, за да докаже на себе си, че още го бива. Точно това притесняваше Ема и тя се молеше всеки ден съпругът й да не успее да си намери работа.

— Ще прегледам кореспонденцията, преди да се измия и да се преоблека — каза Кейт и погали дългата тъмна коса на Сара. — А след това най-после ще легна в истинско легло.

Тя се надигна от балата. Дългият преход я беше изтощил. Но мисълта, че Люк отново е част от живота й, върна усмивката на устните й. Беше като красив сън.

Но когато тръгна към стаята си, усмивката й угасна, а между веждите й се появи дълбока бръчка. Отново я обзеха съмнения. През целия път към Куктаун двамата с Люк вървяха рамо до рамо, но едва размениха по няколко думи. Между тях съществуваше някакво напрежение, което не им позволи да се зарадват един на друг. Дори и вечерта, когато седяха пред огъня, а Бен и Джени си намираха извинения, за да останат насаме, те мълчаха и Кейт се чувстваше неловко, сякаш беше с непознат мъж. Защо трябваше всичко между тях да бъде толкова трудно? Защо не можеха да се погледнат открито в очите? Тя нямаше отговор и затова реши да се захване с неотложните дела.

Реши да започне от личните писма. Намери две — на едното разпозна почерка на братовчед си Даниъл и се зарадва. Другото беше от Хю Дарлингтън. Изненадана, тя отвори първо него, прочете го и изстена. Мислеше, че е невъзможно, но ето че се случи. Съдбата й нанасяше нов удар, този път финансов.

Въпреки че се разделиха заради предателството му, след смъртта на Доналд Макинтош й се наложи отново да работи с него по една сделка. Все пак той беше най-добрият адвокат в Северен Куинсланд. Но сега, докато се взираше в писмото, се запита дали не допусна фатална грешка, като му се довери отново. Какво беше станало, че той бе готов да напусне уютната си кантора в Рокхамптън, за да дойде в дивия север? Според писмото той вече пътуваше към Куктаун. Дори може би вече беше в града, помисли си тя, когато погледна датата му. Сърцето й се сви. Не знаеше какво да очаква и не искаше Люк да разбере за връзката й с него.

12.

Срещата на детектив Кингсли с лейди Инид Макинтош обещаваше да бъде интересна и ползотворна. Настаниха го на огромната тераса с изглед към пристанището и му поднесоха сандвич с краставица.

Госпожа Макинтош беше всичко, което според него трябваше да означава думата „лейди“. Въпреки своите петдесет години тя беше изключително хубава жена. Кожата на лицето й беше гладка като на момиче, а белите нишки в черната лъскава коса правеха красотата й по-зряла и достойна за уважение. Но това, което наистина го покори, бяха ярките смарагдови очи, които подчертаваха аристократичните й черти с блясъка си.

Инид беше сдържана, но за радост на детектива, любезна. Докато й предаваше последните думи на Хортън, които доказваха, че зет й Гренвил Уайт стои зад убийството на нейния син Дейвид Макинтош, той със задоволство забеляза как неприкритото презрение към класата, към която принадлежаха и полицейските служители, постепенно се стопи.

Преди да умре, онзи нещастник Хортън бе успял да му каже как Морт е зарязал Дейвид на острова, за да бъде съсечен от местните. Разказа още, че Гренвил Уайт отишъл на кораба преди отпътуването и намекнал, че не би се ровил около обстоятелствата около смъртта на зет си, ако по пътя се случи някакъв инцидент.

Хортън си беше казал всичко като на изповед. Спомена, че господин Уайт го наел да убие един ирландец на име Майкъл Дъфи, но при нападението той успял да се защити и убил брата на Хортън, който бил с него.

Инид прекъсна разказа на Кингсли. Майкъл беше мъртъв, убит във войната с маорите в Нова Зеландия, така че информацията, която доказваше неговата невинност, не беше от значение. Освен това детективът нямаше свидетели на изповедта на умиращия и обвиненията нямаха никаква стойност. Кингсли кимна, изостави случая с Майкъл Дъфи и продължи с останалите подробности.

Значи така беше станало, мислеше си тя, докато слушаше разказа на детектива. Той само потвърждаваше това, което майчиното й сърце знаеше отдавна. Гренвил наистина бе уредил убийството на Дейвид и щеше да си плати скъпо и прескъпо за това. Тя вече беше задвижила машината на отмъщението. То щеше да дойде бавно, но неизбежно и щеше да унищожи убиеца на сина й, както и нейната дъщеря, която посмя да застане на негова страна.

— Съзнавам, че думите на Джак Хортън биха могли да създадат неприятности на вас и на семейството ви, госпожо Макинтош — каза Кингсли, като се мъчеше да не разлее чая върху коленете си, докато се протягаше, за да вземе нов сандвич. — Затова реших да споделя всичко първо с вас.

Инид го изгледа студено. Поведението му беше обидно, а сервилниченето му я отврати. Тя много добре разбираше защо детективът беше дотичал при нея, вместо да докладва на началниците си.

— Разбирам, господин Кингсли, и оценявам вашата загриженост към фамилия Макинтош — каза любезно тя. — Надявам се, че една подобаваща сума ще изрази най-добре нашето признание към вашата дискретност.

Въпреки безупречното й държание Кингсли усети презрението в гласа й. Отдавна се беше научил да прави разлика между думите на човек и начина, по който са изречени. Но това ни най-малко не го притесни.

— Вие ще я определите, мадам — отвърна той и на устните му се разля сладникава усмивка. — Сигурен съм, че вие най-добре ще прецените колко може да струва дискретността ми. Но ще ви помоля, без чекове. Предпочитам да ми платите на ръка.

Тя кимна разбиращо. Полицаят беше хитър и това й даде надежда, че ще се окаже достатъчно досетлив, за да съобрази, че сделката е от взаимен интерес. Ако си отвореше устата, щеше да пострада толкова, колкото и фамилия Макинтош.

— Мисля, че ще мога да ви платя веднага. Ако ме изчакате за момент, ще уредим нещата още сега — отвърна тя и влезе в къщата.

Скоро се върна с пачка банкноти, които детективът скри в джоба на панталона си и посегна към последния сандвич в сребърния поднос.

— Има още нещо — обади се Инид, докато детективът ставаше от удобния стол. — Мога ли да разчитам на вас, ако се наложи да изпълните полицейските си задължения в бъдеще?

Кингсли я погледна изненадано и тя продължи:

— Въпреки че и двамата прекрасно осъзнаваме деликатната природа на това, което ви е признал господин Хортън, може да се наложи да прибегнем до услугите ви като свидетел, ако съдът повдигне обвинение срещу капитан Морт за поредицата от убийства на туземни момичета.

— Разбира се, госпожо Макинтош! — отвърна той. — Мое задължение е да свидетелствам при криминално злодеяние.

— Тогава ще ви помоля да наминете към адвокатската кантора на Съливан и Леви и да говорите с господин Даниъл Дъфи. Той работи там.

— Познавам господин Дъфи — кимна Кингсли. — Сблъсквали сме се няколко пъти в мировия съд.

— Тогава сте наясно, че той има изключително добра репутация и е много талантлив адвокат — каза Инид с неприкрито задоволство. — Бих искала да повторите пред него всичко, което споделихте с мен, като изключим заговора за убийството на Майкъл Дъфи.

Кингсли учудено повдигна вежди и тя обясни:

— Майкъл е братовчед на Даниъл Дъфи. Имам лични основания да ви моля да запазите този случай в тайна.

Той кимна с готовност и излезе. Инид се надвеси от терасата и проследи пътя му. Информацията за невинността на Майкъл беше дошла твърде късно за нещастния младеж, разсеяно помисли тя, докато оглеждаше още веднъж детектива, който тъкмо минаваше през портата от ковано желязо. Но дори и да беше жив, тя не бе сигурна, че щеше да позволи да се разбере, че е невинен. Не беше в природата й да прави мъченик от човек, който бе откраднал собствената й дъщеря и й бе направил дете, сякаш беше някаква уличница, а не наследница на една от най-почтените фамилии в Австралия. Тя се отдръпна и седна на плетения стол, от който Кингсли току-що бе станал. На устните й се появи усмивка. Каква ирония, помисли си тя. Именно синът на мъжа, когото бе ненавиждала с цялото си същество, щеше да стане нейно оръжие срещу сегашните й врагове — Фиона и нейния съпруг. Много скоро договорът, който сключи с Даниъл Дъфи преди години, щеше да влезе в сила.

Привечер каретата на Фиона спря пред дома на семейство Уайт. Кочияшът й помогна да слезе и й пожела лека нощ. Тя и съпругът й все още живееха в къщата, която Доналд Макинтош им подари за сватбата преди десет години. Двуетажната каменна сграда с широк вход за коли беше миниатюрна проекция на огромното семейно имение, в което живееше майка й. Но младата жена не бе стъпвала в родния си дом от години. Майката и дъщерята се бяха отчуждили напълно и поддържаха формални отношения само когато се наложеше да се появят заедно в обществото. Фиона не обичаше нито една от двете къщи. За нея те бяха места за спане. И в двете липсваше онази атмосфера на любов и уют, която кара човек да нарича една купчина от камъни свой дом.

Тя изкачи бавно и с нежелание широката външна стълба на имението. Прислужницата изтича, отвори вратата и я въведе във всекидневната. Двете й дъщери Дороти и Хелън седяха на големия кожен диван и си играеха с куклите. Фиона спря на вратата, за да им се полюбува.

Дороти беше по-голямата. Съвсем скоро бе навършила девет години. Приличаше на леля си Пенелопе и също като нея беше общителна и приказлива. Хелън беше на осем и имаше големите зелени очи и тъмната коса на майка си.

Децата усетиха присъствието й и я поздравиха чинно. Спонтанната радост не се насърчаваше от гувернантката им. Изисканите госпожици трябваше да се научат да сдържат чувствата си и те се стараеха с всички сили да устоят на порива да се хвърлят в прегръдките й.

Фиона се поинтересува как са прекарали деня и бавачката отговори, че двете „девойки“ са били истински ангелчета. Майка им погледна сериозните им лица и не издържа. Спусна се към тях и импулсивно ги притисна към гърдите си, но те побързаха да се освободят и хукнаха нагоре по стълбите под неодобрителния поглед на бавачката, която тепърва щеше да им иска сметка за непристойното чувство на радост, което си позволиха да покажат пред майка си.

Двете момичета растяха бързо като гъби и Фиона почувства вина, че прекарва толкова малко време с тях. Когато се раждаха, тя се бе зарекла да им даде цялата любов и грижа, които нейната майка й бе отказала в детството. Но все не се получаваше. Винаги имаше официални вечери, приеми и обществени визити, които бяха от изключителна важност за кариерата на Гренвил. На практика бавачката виждаше дъщерите й много по-често от нея, също като Моли О’Рурк, която заместваше майка й, когато Фиона беше дете. Как стана така, че се превърна в същата студена и коравосърдечна майка, каквато беше Инид, след като цял живот бягаше именно от този пример, зачуди се тя. Ах, ако Моли беше тук да я научи, да я посъветва…

Добрата и обичлива нани беше изчезнала. Фиона бе страдала за нея, както за никого другиго. И продължаваше да усеща липсата й. Понякога се улавяше, че обикаля безцелно с каретата си из районите, където се събираха ирландци, и се взира в непознатите женски лица, но Моли я нямаше никъде, сякаш се беше изпарила. Дори и да знаеше нещо, Инид никога не пророни и дума за съдбата на бавачката, а Фиона нямаше представа какво да направи, за да предприеме издирване.

Инид отказваше да разбере нуждата й от жената, която единствена й бе дала любов и топлина, и Фиона намрази майка си още по-силно. Вече десет години я измъчваше един въпрос и само Моли можеше да й отговори. Искаше да попита старата жена — защо? Защо я предаде? Защо застана на страната на майка й, след като години наред твърдеше, че Фиона е най-скъпото същество в живота й? Защо отнесе детето й в един от онези ужасни приюти, в които оставяха децата нарочно да умрат от глад?

Фиона въздъхна дълбоко и отиде да пожелае лека нощ на децата, но бавачката вече ги бе сложила да спят. Тя освободи прислужницата за през нощта и се прибра в стаята си. С Гренвил спяха в различни спални от онази нощ, в която той разбра, че жена му е любовница на Пенелопе. Тук, в покоите си, тя се чувстваше относително спокойна и защитена от враждебността му.

Фиона свали дрехите си и застана гола пред огледалото. Обичаше тялото си и знаеше, че и Пенелопе го обича. Когато двете се намираха в своето любовно гнездо — леглото на братовчедка й — тя често се любуваше на нежните извивки на бедрата и ханша й и обсипваше с целувки всяка част от нея. Единствената промяна след раждането на двете й дъщери бе, че малките й гърди се наляха и станаха още по-примамливи. Но сега, докато ги държеше в шепите си, тя с тревога забеляза, че с всяка година провисваха все повече. Какво от това, завъртя глава тя, Пенелопе я намираше за прекрасна, а това беше най-важното.

Фиона седна на леглото и тъжно въздъхна. Сърцето й копнееше за братовчедка й. Представи си влажните й устни върху гърдите си, горещия й дъх, който караше тялото й да трепери от възбуда. Но наред с Пенелопе в съзнанието й изникна и образът на Майкъл Дъфи, провокиран от приликата му с онзи американец с превръзка на окото. Кой от двамата бе запалил огъня на желанието й тази вечер? Пенелопе или Майкъл?

В главата й нахлуха спомени от кратката й любов с младия ирландец. Винаги, когато се замислеше за него, я обземаше тъга. Споменът неизменно завършваше с мисли за сина, който беше родила и който й отнеха минути след раждането.

Колко различни щяха да са нещата, ако Майкъл бе останал при нея, размечта се тя и очите й се напълниха със сълзи. Ако беше останало живо, момченцето й сега щеше да бъде на единайсет години. Как ли щеше да изглежда? Дали щеше да прилича на баща си, или щеше да носи чертите на Макинтош?

Но ужасяващата реалност я върна в настоящето. Майкъл никога нямаше да й прости това, което позволи да направят с детето му. Нямаше да разбере нейното безсилие пред интригите на Инид, която й го открадна и го уби.

Сълзите на Фиона намокриха възглавницата й. Тя често си представяше как някое добро семейство взима сина й от онзи ужасен приют и го отглежда с любов. Той става голям и силен, случайно разбира, че е осиновен, и тръгва да търси майка си…

Тя изтри сълзите и затръшна вратата на спомените и фантазиите. Този път нямаше да позволи на мъката да я задуши. В края на краищата не беше сама! Имаше Пенелопе. Все още можеше да бъде щастлива.

Любовта й към Пенелопе беше друга болезнена тема за нея. Тя често се чудеше какво щеше да стане с нея, ако братовчедка й не й бе признала любовта си. Дали някога щеше да осъзнае страстта си към друго женско тяло? Фиона не можеше да се примири с мисълта, че нежните й чувства към Пенелопе са нещо долно в очите на християнския бог и на обществото. От незапомнени времена жени от други култури и други времена са споделяли този специален вид любов, с който само жена може да дари друга жена. Защо съвременният свят ги презираше? Защо обществото си позволяваше да налага правилата си върху нещо толкова лично като любовта?

Фиона въздъхна още веднъж и се плъзна между копринените чаршафи. Да се замисля за тези неща беше празно губене на нерви и време. Не можеше да промени нищо. Това беше последната й мисъл, преди да потъне в неспокоен сън.

Чиракът на Джордж Хилъри вдигна ръце и реши да извика шефа си на помощ. Клиентът оглеждаше изложените пушки и го притесняваше с въпроси за техническите им показатели, които бяха извън компетенцията му.

Хилъри се появи с усмивка, изработвана с години специално за клиентите. Господинът беше добре облечен и обещаваше да бъде щедър в покупките си. Дрехите и бастунът със сребърна дръжка будеха надежда и доверие.

— Добър ден, господине? С какво мога да ви бъда полезен? — любезно попита той.

Солидният господин се наведе над витрината със скъпите английски пистолети от марката „Трентър“.

— Вие сте господин Джордж Хилъри, ако не се лъжа. Собственикът на магазина? — попита той.

— Точно така, сър — отвърна Хилъри.

— Отлично! Винаги предпочитам да правя бизнес със собственика — каза Хорас и му подаде ръка.

Хилъри изтри в панталона изцапаната си със смазка длан и му подаде ръка.

— Казвам се Хорас Браун. Обикалям из тази част на света.

Хм, значи, нечий храненик, сви устни Хилъри, но се опита да запази въодушевлението си. Случваше се някои от тях да имат пари и да си купят от тези играчки, за да запълнят свободното си време.

— Виждам, че се загледахте в револверите. — Той извади от витрината един. — Добър избор за защита.

Вдигна револвера и се прицели в забързаните минувачи, които се виждаха през стъклото на магазина.

— Пет патрона с автоматично зареждане. Отлично за всеки мъж, който се грижи за своята сигурност.

— Всъщност — усмихна се Хорас и погледна към снайдерите, — аз се интересувах от пушки. Например от тези нови модели „Уинчестър“, които толкова нашумяха в Америка.

Хилъри свали пистолета и го върна сред другите по-малки модели.

— Съжалявам, господин Браун, не продаваме от тях. Но мога да ви покажа „Спенсър“ в отлично състояние. Любимата карабина на янките по време на гражданската война.

— Имах щастието да пътувам от Самоа с един джентълмен от Америка, който търгуваше с уинчестър. Надявах се да ги намеря из оръжейните магазини в Сидни. — Хорас цъкна разочаровано с език. — Съжалявам, че не купих една от него, докато бяхме на борда на „Бостън“.

— Ако говорим за господин О’Флин, боя се, че ще ви разочаровам. Стоката му вече е продадена — намръщи се Хилъри.

— О, значи познавате мъжа, за когото говоря! — Хорас се усмихна обезоръжаващо. — Истински джентълмен!

Търговецът огледа подозрително непознатия и измърмори:

— Познавам го само по работа.

— Колко жалко, че господин О’Флин вече е продал пушките си. Не очаквам вашата любезност да стигне дотам, че да ми кажете името на купувача, за да се помъча да го убедя да ми продаде едно от тези прекрасни оръжия.

— Снайдерът е много по-ефективен срещу копията на майолите, ако това е целта на покупката ви — отвърна свадливо Хилъри, който усети, че е на път да изгуби клиента. — Прехваленият уинчестър е само малко повече от револвер. Абсурд е да спреш диваците с това.

— Може и така да е — отвърна Хорас, — но е многозарядна.

— Съжалявам, но не мога да ви помогна — хладно каза Хилъри. — Не знам на кого е продал стоката си господин О’Флин. Ако няма друго, с което да ви помогна, бих желал да се върна към работата си, сър. Довиждане.

— Довиждане, господине — въздъхна Хорас, за да изтъкне разочарованието си. — Съжалявам, че не успяхме да си бъдем полезни един на друг.

Хорас излезе от магазина и се спря, за да обмисли какво е научил за първата среща на Майкъл О’Флин на австралийска земя. Не беше много, но не беше и нищо. Някъде в колонията имаше складирано оръжие, което беше достатъчно да въоръжи една малка рота по най-модерния начин. Каква задача щеше да бъде възложена на тези хора?

Джордж Хилъри надникна през прозореца на магазина, за да огледа още веднъж странния клиент, и сбърчи чело. Нещо в разговора го беше смутило. Дали не трябваше да уведоми господин О’Флин за този любопитен господин?

Той размисли върху тази възможност, но бързо се отказа. Не вярваше, че незабележителен човек като господин Браун би могъл да заплаши с нещо такъв мъж като американеца.

Същата вечер Майкъл седеше на масата срещу Пенелопе фон Фелман в трапезарията на нейния дом. Сенките от горящите свещи танцуваха по него и придаваха на лицето му зловещ и порочен вид. Но вместо да я смути, това по-скоро възбуди Пенелопе. Превръзката на окото му й напомни за старите английски пирати, известни с разгулния си живот. Също като тях нейният любовник имаше загоряло лице и белези по цялото тяло, които доказваха смелостта му. Тя ги забеляза още първата вечер в хотелската стая и докосна неравните ръбове на този, който прорязваше гърдите му. Кожата му настръхна под острите й нокти.

— Този е от байонет — проследи той погледа й.

— А този?

— От брадва на маор.

— А как загуби окото си?

— Шрапнел. Не съм сигурен дали беше наш или вражески — отвърна и се остави на усещането от ръцете й, които нежно замилваха зарасналите рани.

Пенелопе се приведе и проследи с език дългия, причинен от нож на команчи белег по гърдите му. Представи си, че е в древен Рим и пие от кръвта на поваления на арената гладиатор. Нима не беше и Майкъл мистичен гладиатор от съвременния свят? А гладиаторът живееше от болката на другите или умираше. Изведнъж в нея се надигна неистово желание да му причини страдание и тя захапа белега от раната. Майкъл не показа, че го боли. Завъртя я под себе си и грубо я облада.

Докато си спомняше онази първа страстна нощ, желанието й отново се разбуди, но тя си наложи целомъдрие. Двамата трябваше да говорят за предстоящата му работа.

— Е, баронесо, мисля, че е време да ми обясниш защо съм тук — каза Майкъл и срещна погледа й през пламъка на свещите.

Пенелопе излезе от унеса си и сведе поглед към голямата кръгла маса от тиково дърво. Полираната повърхност отрази лицето на ирландеца като огледало. Тя се вгледа в отразения образ и после рязко вдигна поглед към реалния. Видя двама различни мъже: единият — опасен воин на съдбата, другият — нежен и изобретателен любовник.

— Харесва ми да ме наричаш баронеса — каза тя и се усмихна. Титлата й носеше радост и чувство за собствена значимост. — Кара ме да си представям, че съм твоя господарка, която може да прави с теб каквото си поиска. И ти откликваш на всичките ми капризи.

— В момента се чувствам точно така. Като твой роб — изръмжа той. — Нямам избор. Държиш ме в ръцете си с това, което знаеш за мен.

— Точно така, Майкъл! — рече надменно тя. — Да ти напомня ли колко доволна ще бъде полицията в Сидни да разбере, че си жив и може да те изправи пред съда с обвинение за убийство?

Думите й предизвикаха заплашителната промяна в настроението му и тя се поколеба за миг. Майкъл си играеше с кристалната чаша, пълна с бургундско вино, и не сваляше поглед от нея.

— Но аз не мисля да им разкривам твоята самоличност — добави припряно.

Двамата бяха съвсем сами в огромната като замък къща на барона. След вечеря Пенелопе освободи прислугата и се качи в стаята си, за да се преоблече в една от онези домашни роби, които така добре подчертаваха гърдите, тънката талия и привлекателните форми на бедрата й. Но гостът й като че ли не се впечатли много. Продължаваше да върти в ръцете си чашата и погледът му говореше, че умът му е далеч от прелъстителните форми на тялото й.

— За какво мислиш, Майкъл? — попита разочаровано тя. — Може би за Фиона?

Той я погледна изненадано. Дали не четеше мисли тази дяволска жена?

— Може би — измърмори.

— Тя дори не те позна — свъси вежди Пенелопе. — Реши, че е видяла призрак, а призраците я плашат. Освен това трябва да си наясно, че всеки опит за ново сближаване с братовчедка ми е напразен. Ти никога няма да бъдеш социално приемлив за семейство Макинтош, Майкъл.

— Но съм социално приемлив за леглото на баронесата? — изкриви устни той.

— Нямаш и най-малка представа за причината, поради която искам да те имам, Майкъл! — наведе поглед тя. — Не съм сигурна, че постъпих правилно. В началото мислех…

Опита се да изясни собствените си чувства: желание да докаже на Майкъл (или по-скоро на себе си), че той не е нещо повече от една случайна връзка. Или неосъзнат стремеж да нарани Фиона?

— Исках те, това е всичко — троснато каза тя, като изхвърли от главата си всички други колебания. — Интересно ми е ти защо го направи?

— Дълга история, няма да те отегчавам с нея. Нека кажем, че реших да избера такъв начин на отношения с теб.

— Как стана така, че вестникът писа за твоята смърт? — смени тя темата.

Усмивката му угасна. Той се втренчи в кристалната чаша. Виното и кръвта имаха еднакъв цвят.

— Когато си мъртъв, хората скоро забравят за теб. Дори и полицаите.

— Какво стана с теб, когато напусна Нова Зеландия?

Тайнственият мъж я привличаше по-силно, отколкото й се искаше да признае. Колко от себе си щеше да разкрие той?

Въпросът на Пенелопе го накара да се намръщи. Той въздъхна дълбоко:

— Скоро след това се озовах в Америка, във вихъра на друга война. Но оттогава мина много време. Безсмислено да се връщам назад — заяви, като даде да се разбере, че темата е приключена. — Може би един ден ще ти разкажа. А може би не…

Докато го слушаше, тя усети как желанието да го има я завладява. Проклет ирландец, винаги й действаше така! Кой всъщност беше господар на положението в тази ситуация, раздразнено се запита.

Но първо трябваше да поговорят за работа. Другите удоволствия щяха да почакат.

— Време е да те осветля защо си тук, Майкъл — каза тя и тонът й стана делови.

— Това означава ли, че не желаеш да продължиш огледа на белезите по тялото ми довечера? — попита той и в гласа му се долови ирония.

Тя не отговори. Разговорът на тази тема щеше да разгорещи плътските й желания, а сега не беше време за това.

— Моят съпруг има задача за мъж, който притежава твоя опит — изрече студено.

— Моят опит? Какво имаш предвид?

— Манфред е информиран за твоите подвизи в Южна Америка, а също и за качествата, които си показал във войната между щатите — обясни тя. — Смята, че ти си човекът, който ще му помогне да изпълни задача, която е от изключителна важност.

— Той знае за моята дейност в Южна Америка? — възкликна Майкъл, впечатлен от уменията на пруското разузнаване да се добере до такава строго секретната информация.

— Мъжът ми има много контакти с Южна Америка и знае почти всичко за теб. Мисля, че ще бъде още по-силно впечатлен, ако знае всичко и за Майкъл Дъфи.

Той придърпа една от свещите, за да запали пурата си. Издуха дима нагоре и лицето му се обви в синкав облак.

— Мисля, че ще е от взаимна полза, баронесо, ако съпругът ви остане в неведение за Майкъл Дъфи. Както знаем, той умря преди много години.

— Щом това е твоето желание, ще го уважа. — Тя се загледа в сивкавия ореол около главата му. „Да, Майкъл наистина не е ангел“ — помисли си и прикри ехидната си усмивка. Дяволският ореол отговаряше идеално на дяволското му око.

— Каква е моята роля в мисията? — попита той.

— На този етап не съм упълномощена да ти кажа всичко — отвърна Пенелопе. — От мен се иска само да ти предложа работата и парите. Ще те удовлетворят ли две хиляди долара за, да кажем, два месеца работа?

Ирландецът повдигна вежди. Две хиляди долара за два месеца работа бяха много пари. Той се беше научил да не задава предварително въпроси за естеството на работата, но сумата говореше, че сигурно е опасна и не съвсем законна.

— Предполагам, че няма да отговориш на нито един от въпросите ми — отбеляза той и изпусна нов облак от синкав дим.

Пенелопе си помисли, че целувката му щеше да ухае на пура и бургундско, и притвори очи в предвкусване на удоволствието.

— И аз бих искала да ти кажа повече, но Манфред фон Фелман не споделя всичките си тайни с мен и аз се научих да не питам. Но знам, че мисията му е от огромно значение за Германия. Може да промени нещата в световен план, макар да не знам точно кои са тези неща — смутено призна тя и озадаченото изражение на красивото й лице го увери, че казва истината. — Притеснява ли те фактът, че парите идват от Германия? — Майкъл поклати глава и тя продължи облекчено: — Манфред има много високо мнение за теб и затова те избра.

Майкъл замълча. Опита се да прецени това, което беше научил от нея. Всъщност не бе научил почти нищо. Две хиляди обаче не бяха сума за изпускане.

— Какво следва оттук нататък? — попита той.

— Следващата седмица ще се качиш на „Мери-Ан“ и ще слезеш в Бризбейн. Там ще смениш параходите и ще отплаваш за Куктаун. Един човек на име хер Щрауб ще те посрещне и ще ти помогне. Двамата ще наемете шест мъже, готови да се оправят и в най-тежки условия. Мъже по твой образ и подобие, макар че се съмнявам да намериш опитни колкото теб. Ти ще се разплащаш с тях. Ще ти бъде осигурен достъп до банкова сметка в Куктаун — обясняваше тя. Приведе се към него, за да може Майкъл да оцени гърдите й, и продължи: — Групата ще бъде оборудвана с всичко необходимо, когато дойде Манфред, но ти ще осигуриш пушките, които трябва да си донесъл от Америка. Те вече са платени. Можеш да си получиш чека при господин Хилъри на Джордж Стрийт. Останалото ще научиш от Манфред фон Фелман, когато се срещнете в Куктаун.

— Куктаун — промърмори Майкъл. — Да не би съпругът ти да има някакви претенции към онзи район?

— Доколкото го познавам — отвърна тя, — залогът в играта ще е много по-голям от няколкото златни мини наоколо.

Тя подозираше къде се цели съпругът й, но предпочиташе да не се забърква в конфликт с империята и местната власт. Беше благодарна на Майкъл, че не зададе излишни въпроси.

— Има още нещо от изключителна важност — продължи тя. — Предполагам, че не си се отказал от мисълта да отмъстиш на брат ми за това, което ти стори?

Той впи поглед в нея. Сивото му око доби метален блясък:

— Ти какво очакваш от мен? — остро запита.

— Не го наранявай, Майкъл! — тихо помоли тя. — Въпреки всичко той си остава мой брат и баща на дъщерите на Фиона. И за да те утеша, ще споделя, че призракът ти все още спохожда сънищата му. Обещай ми, че няма да вдигнеш ръка срещу Гренвил!

Пенелопе видя борбата, която се разрази в душата му. Но личната омраза трябваше да отстъпи пред хладната логика.

— Обещавам, че няма да го преследвам, докато съм на служба при мъжа ти — неохотно изрече той и добави през зъби: — Но когато всичко приключи, уговорката отпада.

Пенелопе се успокои. Обещанието щеше да запази брат й от ръката на Майкъл поне за известно време. После щеше да му мисли. Сега беше време за по-приятни неща.

Тя стана от масата, взе ръката му и го поведе към спалнята с приканваща усмивка. С пура и чаша в ръка, той я последва. Пенелопе затвори вратата след себе си и каза с натежал от желание глас:

— Свали си ризата и легни!

Майкъл остави чашата на таблата на леглото и смачка пурата между пръстите си. Не откъсваше очи от нея. Докато сваляше дрехите и се настаняваше между копринените чаршафи, нещо в погледа й го разтревожи. Без да обърне внимание на тревогите му, тя се зае да го съблазнява.

Започна да сваля дрехите си една по една, като наблюдаваше Майкъл с енигматичните си очи. Пламъчетата на свещите хвърляха причудливи сенки по стените, които изпълниха атмосферата с тайнственост. Чувството за опасност у Майкъл се засили и мускулите му се напрегнаха без никакво логично обяснение.

— Обичаше ли да си играеш като малък, Майкъл? — попита тя и застана пред него гола, само по копринени гащи.

— Разбира се — дрезгаво отвърна той. Все още не можеше да разбере намеренията й, но опасността беше толкова осезаема, че можеше да я помирише. Инстинктът му за съхранение я надуши. Май, че беше по-добре да се маха оттук. Опасенията му се потвърдиха, когато между ръцете на Пенелопе проблесна острие на дълга кама. Тялото му се стегна, сякаш искаше да избяга от собствената си кожа. Тя се надвеси над него с похотлива усмивка.

— Виж какъв красив нож! — прошепна. — Даде ми го един италиански граф преди няколко години. Нарича се стилет — чудесно оръжие за убийство.

— Виждал съм такива ножове. — Майкъл се помъчи гласът му да звучи безгрижно и добави презрително: — Дамско оръжие.

Пенелопе не го чу. Тя издигна камата над главата си и остана така с отнесено изражение.

— Ще поиграем на една игра, Майкъл — бавно изрече и гласът й прозвуча сякаш от много далеч. — Изтънчена игра, която ще те накара да приветстваш живота и смъртта с възторжени писъци на радост.

„Тя ще ме убие — трескаво мислеше той. — Сигурно е планирала отдавна своето отмъщение.“ Но за какво трябваше да му отмъщава? Осъзна, че с ножа над главата му тя има предимство, и реши да продължи играта, докато му се удаде възможност да я обезоръжи.

— Каква е тази игра? — попита и се усмихна предразполагащо. Изглежда, че липсата на страх в очите му й хареса.

— Игра на абсолютно доверие — отвърна тя, обкрачи го и застана на колене над него.

Тялото й трепереше от възбуда. Въпреки страха за живота си той също се възбуди.

— Ще усетиш болка, но съм сигурна, че ще можеш да я понесеш. Ти не би се уплашил от болка.

Погледите им се срещнаха. Той се опита да достигне до душата й и да разбере какво е намислила. Потърси някакъв знак за злокобните й намерения, но не откри нищо подобно. Единственото, което се виждаше в сините й очи, бе ненаситна страст за удоволствия.

— Ще ти се доверя, въпреки че мога да се окажа най-големият глупак на земята — тихо каза той. — И двамата знаем, че държиш живота ми в ръцете си.

— Няма да те убия, Майкъл! Обещавам ти! — каза тя. — Но ти обещавам болка! И върховно удоволствие. Ще ти покажа.

Тя се премести над лицето му и го възседна. Той усети аромата на нейната възбуда и влажния вкус на страстта й. Изведнъж остра болка разтърси тялото му. Върхът на стилета проби кожата на гърдите му, но не продължи навътре.

— Опитай от сладостта ми! — заповяда тя и се наведе към гърдите му. Езикът й събра потеклата кръв от раната. — Пий от нея, както аз ще пия от твоята.

Майкъл прокара език по плътта й с влудяващо бавен ритъм. Пенелопе пламна от желание. Този дяволски мъж! Преднамерено й показваше надмощието си и я караше да се гърчи от страст. Но неговото изтънчено изтезание я потопи в море от удоволствия и тя се остави на милостта му. Кръвта от раната покри лицето й и напои крайчетата на русите й кичури. Потънала в собствените си усещания тя не осъзна, когато той я обърна по гръб и влезе в нея.

Взаимният екстаз продължи през цялата нощ. Когато най-после сънят ги застигна, Майкъл отново потъна в своите сънища, които го поведоха из ужасяващите коридори на спомените му. Този път му се присъни млад мъж, който държеше собствените си вътрешности в ръце и пищеше пронизително. Гледаше към Майкъл с отчаянието на умиращите. На колко години беше? Четиринайсет? Петнайсет? Като че ли годините имаха някакво значение на бойното поле. На колко години беше той самият, когато изгуби душата си? В коя битка? В горите на Нова Зеландия или в напоените с кръв царевични ниви на Америка? Червеното бе оцветило целия му живот. Синьото, основният цвят в картините, които рисуваше като младеж, се бе изгубило сред кръвта, напоила дрехите, тялото и душата му по време на неизброимите битки, в които бе участвал.

До него Пенелопе още преживяваше невероятната нощ. В съня си Майкъл стенеше и извиваше чаршафите до скъсване. Какво ли сънуваше, запита се тя. От време на време и нейният съпруг правеше същото. Сигурно беше някаква болест, от която страдаха войниците, преживели много битки. Отдръпна се от Майкъл и неусетно заспа.

Малко преди разсъмване тя се събуди и погледна към спящия до нея мъж. Тъжни и неканени мисли нахлуха в главата й и красивото й лице помръкна. Този красив и интелигентен любовник, който знаеше как да задоволи и най-скритите желания на една жена, можеше да умре до два месеца. Щеше да й липсва. Но смъртта му беше от интерес за всички, които познаваха истинската му самоличност. Особено за нейната Фиона.

Пенелопе погали нежно гърдите му и милувката й го разбуди. Имаше време за още малко удоволствие.

— Къде научи тези опасни игрички, баронесо? — попита Майкъл сънено.

— От един мъж, който не е много по-различен от теб — отвърна тя и пред очите й изникна онази незабравима нощ, в която Морисън Морт я бе обладал със сабята си. — И опасен колкото теб.

13.

Питър Дъфи се катереше след приятеля си Гордън Джеймс по тясната пътека към върха. Децата бяха с голи крака, издраскани от бодливите храсти, които се изпречваха на пътя им, докато следваха с мъка черния воин.

— Хей, Гордън, намали темпото! — ядосано извика Питър. — Защо бързаш толкова?

Гордън се обърна към пъшкащия зад него Питър и се усмихна победоносно. Въпреки че бяха първи приятели, дори по-близки от братя, състезанието си беше състезание. Двете хлапета бяха неразделни и непобедими, когато станеше въпрос за размяна на юмруци с другите момчета из града. Също като баща си, и Гордън не позволяваше на другите да се подиграват на Питър за смесения му произход. Но сега нямаше други момчета. Борбата беше между тях двамата.

Туземецът спря и погледна назад, за да се увери, че момчетата го следват. С тревога забеляза колко ловко се изкачва бялото момче, за разлика от онзи, който носеше кръвта на дарамбал. В един от сънищата си Уолъри бе разбрал чий син е Гордън и смяташе, че дружбата между двете деца е лош знак.

Скоро бялото момче го настигна. Плуваше в пот, но си личеше, че би могло спокойно да продължи. Зад него Питър почти лазеше и се бореше за всеки сантиметър.

— Давай, Питър Дъфи, син на Том и Мондо! Трябва да победиш бялото момче! — гръмна гласът на черния воин.

Питър не можеше да разбере нито дума от странния напевен език, макар че го чувстваше близък и беше сигурен, че го е чувал и преди.

— Ако не го победиш сега, един ден той ще те убие!

Сякаш светкавица проряза съзнанието на момчето. Разбира се! Знаеше този език и сега успя да разпознае отделните думи.

— Уолъри! — извика той и очите му заблестяха от радост и учудване.

Уолъри разтегна устни в белозъба усмивка.

— Знаех си, че няма забрави Уолъри! — каза на английски. — И Уолъри не забрави теб!

Гордън ги гледаше с любопитство. В началото, когато Питър бе настоял да последват този мъж, той се намръщи. Тръгна с приятеля си, но нямаше представа защо го правят. Сега разбра, че между Питър и този абориген съществува някаква връзка.

Момчетата се бяха натъкнали на лагера на племето киовара по време на едно от скитанията си из шубраците, които опасваха Куктаун. Туземците видяха, че са още деца и не могат да бъдат заплаха за тях. Едното от тях имаше смесена кръв и това беше причината да ги приемат като приятели. Наскоро присъединилият се към тях член на племето дарамбал потвърди, че в кръвта на метиса тече кръвта на родното му племе.

Уолъри изчака Питър да преодолее разстоянието между тях и продължи нагоре. Питър събра всичките си сили, за да излезе пред Гордън. Задачата беше трудна, но предизвикателството и за двамата беше голямо.

И всичко започна отново. Те пъшкаха, потяха се и се изкачваха, без да обръщат внимание на трънаците, които оставяха червени следи по телата им. Не разбираха насърчителните слова на Уолъри, но усещаха, че той ги подкрепя.

Гордън стигна пръв до върха. Точно преди края Питър се спъна и изостана съвсем малко, но достатъчно, за да загуби състезанието. Клекнал на оголеното място до самия връх, Уолъри наблюдаваше двете момчета, проснати на метри от него. Значи, белият победи, поклати тъжно глава. Обърна се към Питър и каза на нирамбура диалект:

— Дошъл съм за теб, Питър. Трябва да ти предам знанието на нашите предци. Но преди това ще ти разкажа за сина на един от мъжете, които избиха нашия клан в подножието на Свещената планина. Той стои до теб.

Стрелна с поглед бялото момче, което го гледаше, но явно не разбираше нищо от езика му.

— Какво казва той? — обърна се Гордън към своя приятел, който беше приковал поглед в майола и поглъщаше всяка негова дума.

— Неща, които ти не можеш да разбереш — отвърна Питър.

— А ти разбираш ли? — попита Гордън и хвърли поглед към блестящото от пот тяло на воина, изрисувано с някакви особени знаци.

— Мисля, че да — отвърна той. — Думите влизат в мен и придобиват смисъл. Думи, които съм чувал, преди полицаите да убият мама и татко.

Уолъри продължаваше да разказва на своя странен напевен език. Предаде дума по дума посланието на Праотците до последната издънка на племето дарамбал. Когато свърши, Питър се наведе към приятеля си:

— Уолъри ми каза какво трябва да направя. Иска ние да тръгнем с него, когато племето киовара се отправи на север.

— Ако тръгнем с него, татко ще ни намери и ще ни даде да разберем — изплаши се Гордън. — А и леля Кейт няма да остане по-назад.

— Трябва да отидем с Уолъри! — настоя Питър. — Той ще ме научи на неща, които аз трябва да знам.

— Ходи където искаш! — тросна се Гордън. — Аз не искам да ям бой! Бъди сигурен, че леля Кейт ще те открие и коланът на татко ще играе по гърба ти.

— Не ме интересува! — изсумтя Питър. Мисълта за кожения колан на Хенри разколеба решителността му, но кръвта на Том Дъфи в него заговори и той се сопна: — Тръгвам без теб! Тичай при мама и се скрий под полата й, женчо! Аз оставам с Уолъри и хората на киовара!

Гордън отстъпи няколко крачки назад по пътеката и извика:

— Ще се видим в магазина, Питър.

Изчака малко с надежда, че той ще го последва, но щом видя, че приятелят му не помръдва, се спря.

— Добре де, упорито магаре, такова! Ще дойда с теб — измърмори той и тръгна бавно към него. — Да не кажеш, че не съм те предупредил. Но щом си толкова глупав…

— Не ме наричай глупав! В училище съм много по-добър от теб! И в математиката, и в писането.

Гордън се намръщи. Това беше истина. Питър беше отличен ученик, въобще не му личеше, че е наполовина туземец.

— Добре де — призна с неохота. — Но аз познавам много по-добре от теб равнината. Без мен ще се изгубиш.

Уолъри се усмихна. Той слушаше с интерес разправията между децата и остана доволен, че Питър надделя. Бялото момче щеше да го последва и Праотците щяха да са доволни.

Той стана от земята и се обърна към Питър:

— Сега ще дойдете с мен. На сутринта киовара ще тръгнат на път и ние ще ги последваме. Ще бъдете в безопасност и след няколко дни ще можете да се върнете в града на белите. Но първо ще научите много неща, които един ден ще са ви нужни, за да оцелеете. А ти, Питър Дъфи — прониза го Уолъри с острия си поглед, — ти трябва да научиш много повече, иначе един ден синът на Хенри Джеймс ще те убие.

Питър скришом погледна приятеля си. Беше очевидно, че той не разбира думите на Уолъри. И по-добре, помисли си.

Със смесени чувства момчетата последваха туземеца по обратния път към лагера на киовара. Те съзнаваха, че постъпката им ще разтревожи техните семейства, но бяха силно развълнувани от предстоящото приключение и не искаха да го пропуснат за нищо на света.

Минаха четири дни, а момчетата все още ги нямаше. Те често изчезваха от града и Кейт и семейство Джеймс бяха принудени да приемат, че децата им се чувстват толкова добре на открито, колкото и в собственото си легло. Но четири дни бяха твърде много.

Когато за пръв път се запиляха из храсталаците, се върнаха след два дни, гладни и изпохапани от мухи и комари. Кейт и Ема ги обсипаха с целувки, а Хенри нашари краката и гърбовете им с колана си. В крайна сметка момчетата обещаха, че няма да изчезват от дома за повече от три дни. Но ето че сега минаваше четвърти ден и безпокойството у родителите растеше с всеки изминал час.

Хенри се опитваше да остане спокоен. И двете момчета бяха упорити и жадни за приключения. Освен това бяха доказали, че могат да се грижат за себе си. Но и неговото сърце се сви от тревога, когато един стар германец златотърсач, дошъл случайно в магазина, му каза, че преди два дни момчетата били видени в лагера на киовара близо до града. Същия ден туземците вдигнали лагера и се отправили на север. Хенри знаеше, че киовара са непокорно племе, което изкарваше сухия сезон нагоре по поречието на река Норманби, североизточно от Куктаун. Моментално взе решение и започна да се стяга за път. На жените каза, че отива на лов за около седмица. Скри лошите новини от Кейт и жена си, но и двете видяха свъсеното чело и разтревожения му поглед и веднага заподозряха нещо. Бяха сигурни, че заминаването е свързано с изчезването на момчетата, и заредиха дълги молитви за благополучното завръщане на тримата мъже в къщата.

Хенри напусна града и се отправи на североизток. Колкото повече навлизаше в тропическата гора, толкова повече сърцето му се свиваше. И не само заради негостолюбивата природа на района. Сухата австралийска равнина събуди отново ужасяващия спомен от разселването. В града, залисан в работа, той успяваше, ако не да забрави, то поне да прогони този спомен в най-дълбоките кътчета на съзнанието си, но тук миналото го връхлетя с нова сила и бремето на собствената му вина натежа на плещите му.

На север гората ставаше все по-гъста и тъмна. Когато стана невъзможно да продължи на кон, той слезе и тръгна пеша. Потта се стичаше на вадички по лицето и щипеше очите му. Раменете го заболяха от дърпането на поводите на коня и от непрекъснатото въртене на мачетето, с което разчистваше пътя си сред заплетените храсталаци на джунглата. Беше изтощително, но само така можеше да съкрати пътя до реката и да настигне туземците. Следите от огньовете, които киовара бяха стъквали за нощуване, му подсказаха, че е на прав път.

Непосилното провиране из тропическите гори най-сетне свърши. На третата вечер Хенри се озова близо до разчистено място, на което гореше огън. В сенките на пламъците се мяркаха черни фигури. Той се промъкна толкова близо, че усети аромата на прясно сготвената храна и чу веселия смях на хора с пълни стомаси.

Реши да не се отдалечава от племето, за да може на сутринта да излезе пред тях, преди да са тръгнали на път. Метна одеялото направо върху голата земя и легна. Киовара празнуваха някакъв техен празник и хората танцуваха около огъня. Натрапчивият звук от тракането на дърво в дърво, с което отмерваха ритъма, раздразни слуха и нервите му и въпреки умората сънят избяга от очите му. Празненството приключи късно през нощта и той успя да подремне едва два-три часа.

С първите утринни лъчи беше вече на крак. Над лагера се виеше тънка струйка дим от огъня. Киовара приготвяха закуската си. Хенри се надигна от прикритието на храстите и успя да види обърнатите към издигащото се слънце глави на туземците, които извършваха сутрешния си ритуал за настъпването на новия ден. Стотици мъже, жени и деца приветстваха дневния дух, който закриляше земята под краката им и им помагаше в нескончаемото им пътуване от място на място.

Стомахът на Хенри се сви. Туземците бяха много, а той беше сам, на земя, която аборигените смятаха за своя и не допускаха бели наоколо. Поведе коня си по склона, който се спускаше до тревистия бряг на реката. Там се качи на седлото, прекръсти се и пое към лагера на племето.

Туземците го усетиха веднага. След минута пред него се изправиха стотици изрисувани с боя воини, с копия, нули и дървени щитове в ръце. Погледите им издаваха заплаха, но и любопитство.

Жените и децата се скупчиха един до друг и изплашено се втренчиха в него. С коня и пушката, преметната през коленете му, той им напомни за белите миньори, които избиха роднините им, за да разчистят мястото около златната река, и този спомен не предвещаваше нищо добро за конника пред тях.

Хенри яздеше подчертано бавно, вперил поглед в бойните редици на туземците. Това беше единственият начин да се увери, че двете деца са в лагера. Осен това искаше да накара воините да се почувстват сигурни в победата си и да изчакат с нападението. Видя омразата в очите им и разбра, че ако се стигне до схватка, нямаше да има пощада за него. Киовара бяха готови да защитят племето и земята си дори с цената на собствения си живот.

Той наближи на триста метра от линията, до която можеха да достигнат копията на туземците. Това явно ги изнерви и те размениха някакви остри реплики помежду си.

Бившият полицай се изправи на стремето и се опита да види какво става в лагера зад редиците на воините.

— Гордън! Питър! — провикна се той. Гласът му приличаше на рев на мечка.

Настъпи зловеща тишина.

— Татко! Чичо Хенри! — достигнаха до него гласовете на момчетата.

Това го ободри. Значи, идването му не беше напразно. Децата бяха живи. За миг се ядоса на себе си заради мрачните мисли, които го измъчваха през целия път дотук. Откакто бе напуснал Куктаун, страхът, че няма вече да види нито сина си, нито Питър, го измъчваше повече от самото провиране из джунглата. Всяка нощ сънуваше, че чернокожите отвличат Гордън като наказание за участието на баща му в разселването на техните братя от централната част на Куинсланд. Кошмарите завладяха сънищата му. Той се събуждаше плувнал в пот и дълго се взираше в мрака. Имаше чувството, че вижда танцуващи сенки около себе си и чува приглушения шепот на мъртви души, които го обвиняват за избиването на онези нещастни хора. Душата му ридаеше и отправяше молитви и към духовете на жертвите, и към бог да не наказват сина заради греховете на бащата.

Сега, когато чу гласовете на децата, осъзна, че всичко е било плод на собственото му чувство за вина.

Гордън излезе пред редицата на воините. Тялото му беше покрито с животинска лой и прах. Като изключим парцаливите гащи, беше напълно гол, а косата му беше разрошена и сплъстена. Приличаше на бял киовара. След него пристъпи и Питър. И той беше в същото състояние, но иначе момчетата изглеждаха спокойни и здрави.

Хенри бе готов да благодари на туземците за грижата към децата, но като видя враждебните им погледи, реши да си спести любезностите. Докато обмисляше следващия ход, воините се размърдаха неспокойно и из редицата премина вълна от заплашителен ропот. Чу се тракане на бумеранги по копията.

— О, боже! Не сега! — прошепна Хенри.

Гордън разбра какво ще последва и очите му се разшириха от ужас. Воините на киовара се готвеха да убият баща му.

Хенри се опита да не обръща внимание на засилващото се тракане и вдигна пушката високо над главата си. Искаше да се увери, че всички я виждат. После я хвърли на земята като знак, че няма лоши намерения. Но жестът му не постигна желания ефект. Ропотът се засили.

Той се втренчи отчаяно в напредващите към него бойни редици. Усетил страха на господаря си, конят също започна да нервничи. След секунди туземците щяха да са на мислената черта, от която копията им щяха да достигнат целта си и той никога вече нямаше да види сина си и Ема. Не можеше да си вземе пушката обратно, а скритият в колана му колт не можеше да го защити от стотината мъже пред него.

Неочаквано един глас се извиси над тракането на оръжията. Хенри не разбра думите. Изглежда, някой смъмри туземците на техния странен език. Гласът му се стори познат. Разтърка чело да си спомни и изведнъж му просветна:

— Уолъри!

Въпреки че бяха минали шест години, гласът бе останал в съзнанието му завинаги, а също и споменът за воина с пушка, насочена към гърдите му. Ако Том Дъфи не бе спрял приятеля си, сега Хенри щеше да бъде мъртъв.

Туземците спряха настъплението си и редицата им се раздели на две. Уолъри излезе напред, хвана за ръце двете момчета и се запъти към него. На няколко метра от коня му спря и се обърна към Питър:

— Този човек е дошъл за теб, Питър. Той е мой враг, но още не е дошло времето да умре. Трябва да се върнеш с него при бялата жена, сестрата на моя приятел Том Дъфи. — После посочи към Гордън и каза: — Внимавай, момче. Приятелят ти има дух на бясно куче. Един ден ще стане това, което е неговият баща — убиец на черни хора. — Загледа се към изгряващото слънце и продължи унесено: — Вие двамата ще пътувате заедно. Но ще дойде ден, в който всеки от вас ще трябва да направи своя избор. Не знам кой от вас ще продължи напред, но когато това време настъпи, аз пак ще дойда при теб. Ще долетя на крилете на орел, така както направи Кондола, за да се спаси от белите преследвачи. Сега върви и помни всичко, на което те научих.

Парализиран от странния блясък в очите на воина, Питър нямаше сили да пристъпи. В черните зеници на Уолъри за пръв път видя отблясъци от Съновидението и в главата му се зароди един въпрос — кой беше всъщност Питър Дъфи? И на кой от двата свята принадлежеше? Тук, в сърцето на равнината, далеч от европейския свят и с храбрия воин до себе си, той усети, че духът на клана нирамбура го зове. Този дух беше див и свободен. И мъдър колкото Съновидението.

Уолъри бавно възвърна обичайния си вид. Отново се превърна в мъжа, който неотлъчно следваше баща му из храсталаците на Бъркланд. Питър наведе глава и неуверено тръгна след Гордън към чичо си.

Хенри се загледа във високия майол пред себе си. Погледите на двамата се срещнаха. Между тях протече странен безмълвен диалог, свидетел на който беше единствено конят на Хенри.

Уолъри му връщаше децата. Без неговата намеса Хенри сигурно вече щеше да е мъртъв. Той оцени жеста и му благодари с поглед, макар че очите на чернокожия воин говореха, че няма да има прошка за миналите му грехове. Казаха му още, че само смъртта може да изкупи вината му. Единствено кръвта на убийците можеше да удовлетвори духовете на Праотците и да накара тревата отново да порасне там, където лежаха белите кости на нирамбура. Там, където някога се чуваха весел смях и детска глъч, а сега живееха само гарвани и игуани.

— Готов съм да платя за греховете си, Уолъри — тихо каза Хенри, — но те моля за едно — запази сина ми! Той също е дете на тази земя, като теб и Питър.

Момчетата приближиха към него и виновно наведоха глави. Вече не приличаха на туземни воини, а на две хлапета, хванати, че бягат от училище.

Бившият полицай се вгледа в прашното лице на сина си. За пръв път осъзна, че той не е просто повторение на Хенри Джеймс. Беше Гордън и в него имаше нещо непознато за баща му. Той принадлежеше на новата земя, сурова и все пак красива, и носеше в себе си духа на тази земя. Зелените поля на Англия, които Хенри наричаше свой дом, не го привличаха. Най-вероятно никога нямаше да ги види.

После премести поглед към Питър и разбра, че пред него стои истинският господар на тази земя, чиято кръв бе смесила духа на победителя и победения. Такива като него ги наричаха метиси. В тях имаше особена красота, която идваше от смесването на двете култури — тази на аборигените и европейската. И те бяха бъдещето на Австралия.

Хенри отвърна поглед, за да скрие сълзите си. Потърси Уолъри, но той се бе скрил зад редицата от воини, които все още стояха в боен ред. Щяха да се почувстват в безопасност едва когато белите напуснеха лагера им.

Той обърна коня и пое по обратния път. Момчетата послушно го последваха. Сърцето му ридаеше. Беше разбрал, че няма да дочака да види момчето си пораснал мъж. Щеше да го застигне жестока смърт и Хенри Джеймс не можеше да я предотврати, както не можеше да спре слънцето да изпраща лъчите си на тази древна земя.

14.

„Всичко си е както преди“ — каза си Майкъл, докато стоеше пред хотел „Ерин“, пъхнал дълбоко ръце в джобовете. Какво ли правеха в този момент? Леля му Бриджит сигурно се въртеше около огъня, заета с ранната съботна вечеря. Чичо му Франк може би беше в мазето, където додяваше на Макс с вечното си мърморене. А Даниъл? Той може и да бе напуснал дома. Сигурно бе завършил обучението си и работеше в някоя кантора.

Външната врата се отвори и от там изхвръкнаха две момчета. След тях излезе симпатична червенокоса жена и по тона, с който им заговори, той заключи, че децата са нейни. Но коя беше тя? Не я беше виждал преди. Един поглед към по-малкото момче беше достатъчен, за да се увери, че пред него е умалено копие на Даниъл. Майкъл се усмихна. Значи, Дан бе станал баща, а червенокосата дама бе негова съпруга. Браво на Дан!

Жената влезе отново в хотела и затвори вратата, а момчетата продължиха по тясната улица. Беше събота и те не бяха на училище. Някаква сила го накара да ги последва. Ако каучуковата горичка беше все още на мястото си, той знаеше точно къде отиваха малчуганите. Нали точно там прекарваха времето си с Даниъл, когато бяха на тяхната възраст? Реши да ги проследи, без да знае, че той самият е следен.

Хорас Браун се прозя и пое след проклетия американец. Господин О’Флин вече четвърти ден го караше да тича след него из целия град. Посещаваше невероятни места и вършеше необясними неща, докато чакаше парахода да го отведе на север. Хорас знаеше за пътуването на американския търговец. Хрумна му да провери на пристанището и откри, че господинът си е резервирал място до Куктаун. Информацията, че баронеса Фон Фелман е резервирала билета му, дойде като допълнителен бонус. Значи, Майкъл О’Флин бе планирал посещение на северната граница на Куинсланд и баронът беше в течение на това пътуване. Ставаше все по-любопитно.

Но още по-любопитно беше посещението на О’Флин в ирландската част на града. Каква връзка можеше да има той с хотел „Ерин“, чудеше се Хорас, докато подтичваше след едноокия мъж. Реши да поразпита клиентите на хотела, когато се върне от… бог знае, къде още щеше да го заведе Майкъл.

Момчетата заведоха Майкъл там, където предполагаше. Старите дървета бяха все още на мястото, където ги бяха оставили те с Дан. Яките им стволове бяха осеяни с малки издатини, удобни за катерене, а клоните бяха приведени почти до земята. Кой знае колко момчета се бяха изкачвали по тях, за да споделят важни момчешки тайни, като например как да ядосат сестрите си и другите момичета, чието съществуване само по себе си беше дразнещо, как да нападнат китайчетата от съседния квартал и да ги дръпнат за опашките, и други важни работи. Повечето приключения на братовчедите бяха замисляни именно тук.

По-голямото от момчетата се изкачи на най-старото дърво. Седна на дебелия клон и повика по-малкото да отиде при него. Но то явно се страхуваше и отказа. Остана под дървото и се загледа с любопитство в едноокия мъж, който се приближи към тях.

— Здравейте, хлапета. Забавлявате ли се? — попита ги приятелски той.

Момчето, което бе на дървото, се обади:

— Говорите много смешно, господине. Усмивката на Майкъл стана по-широка. Явно ставаше дума за американския акцент, който беше усвоил през годините.

— Така е — съгласи се.

— А защо говорите така?

— Защото идвам от Америка — отвърна той. — Там хората говорят така.

— Ти си янки! — възкликна по-малкото момче под дървото и попита развълнувано: — Колко индианци си убил?

Мартин Дъфи знаеше много за каубоите и индианците. Той слушаше в захлас легендите, които си разказваха клиентите на хотела, и въображението му често го караше да си представя, че е един от каубоите из американските прерии.

— Ами… неколцина — отговори скромно Майкъл. Каза го, за да привлече вниманието на момчетата и успя. И двамата изглеждаха силно впечатлени.

— Индианците ли ти извадиха окото? — попита Патрик от дървото.

Майкъл поклати глава:

— Не, това е друга история. Казвам се Майкъл О’Флин. С кого имам честта да разговарям?

— Аз съм Патрик — гордо отвърна по-големият. — А това е брат ми Мартин. Ние живеем в хотел „Ерин“.

— Така ли? Някога познавах хората, които живееха там — каза Майкъл. — Собствениците се казваха Франсис и Бриджит Дъфи. Имаше и един мъж, Макс Браун. А, и Даниъл, разбира се.

— Това е татко — извика развълнувано Мартин.

Майкъл се усмихна. Момчетата наистина бяха синове на Даниъл.

— Имате ли други братя и сестри? — попита той, нетърпелив да разбере още нещо за семейството си.

— Имаме и сестра, но тя е голяма досадница — изкриви устни Мартин. — Винаги се натиска да играе с нас, затова бягаме и се крием тук. Но мама се сърди, когато правим така.

— Кой знае къде ни търси сега — изкиска се Патрик. — Тя се казва Чармийн.

Двете момчета бяха златна мина за информация, помисли си Майкъл.

— Баща ви е адвокат, нали?

— Да. Работи за една голяма фирма в града — отвърна Патрик, все още силно заинтригуван от черната превръзка на Майкъл. — Откога познавате татко?

— О, от много отдавна. Преди време бях в Австралия за малко и тогава се запознахме — излъга го той. — А майка ти как се казва?

— Ами тя си е ма… Колийн — поправи се Мартин. — Тя е у дома.

— А дядо ви там ли е?

Двете момчета се смутиха.

— Дядо умря миналата година — наведе очи Патрик.

Майкъл се натъжи. Той беше силно привързан към чичо си, който на практика го бе отгледал като свой син. Но не позволи момчетата да забележат чувствата му. Продължи да разпитва:

— Ами баба? — попита с натежало сърце.

— Баба помага на мама в кухнята — отвърна Мартин.

Майкъл въздъхна с облекчение. Поне тя беше жива. Смъртта й щеше да е тежък удар за него. Неговата майка бе починала на парахода, с който пътуваха за Австралия, когато Майкъл беше съвсем малко момче, и леля Бриджит беше запълнила нуждата му от любов, както само една жена може. Тя беше единствената майка, която помнеше.

— А Макс, германецът, още ли работи в „Ерин“?

— Чичо Макс ме учи да се боксирам — гордо каза Патрик и се усмихна на мъжа. Сигурно беше добър човек, щом познаваше всички хора, които той обичаше. — Казва, че един ден ще бъда добър, като Майкъл Дъфи.

„Е, значи не съм забравен напълно — тъжно помисли Майкъл. — Ако не друго, то поне още помнят юмруците ми.“

— А какво знаете за Майкъл Дъфи? — Беше любопитен да разбере какво се говори за него.

— Не много — смънка Патрик. Щеше му се да знае повече, за да разкаже на симпатичния човек и за него. — Чичо Макс казва, че аз съм точно като него.

Майкъл го огледа по-внимателно и се изненада. Сякаш видя образа си в огледало, само дето очите на хлапака бяха яркозелени. Сигурно идваха от рода на майка му. Но защо така го заболя, когато погледна в тях? Защо тези очи му напомниха за Фиона?

— Какво стана с Майкъл Дъфи?

— Заминал на война и там бил убит.

— Споменават ли името му вкъщи?

— Баба се моли за душата му всяка вечер — отвърна Патрик. — А татко казва, че е бил добър човек.

Стана му приятно, но в същото време съжали, че разпита момчетата за себе си. Почувства се като призрак, който се бърка в живота на близките си. Опита се да прогони черните мисли с нови въпроси:

— Чичо Кевин и леля Кейт обаждат ли се?

— Леля Кейт живее в Куинсланд и е много богата. — Мартин остана доволен, че може да се похвали с великата си леля, за която бе чувал много, но никога не бе виждал. — Но чичо Кевин е изчезнал много преди аз да се родя. Баба казва, че е изоставил леля.

„Значи не са се събрали“ — помисли той. Не беше изненадан. Кевин О’Кийф не беше създаден за семейство.

— Благодаря ви, че ми разказахте за мама, татко и роднините ви! — каза той. — А ти, Патрик, прави всичко, каквото ти казва Макс, защото той знае много за този спорт. Ако си прилежен, един ден може да станеш по-добър от чичо си Майкъл. Помни това!

Патрик кимна и го изгледа смутено. Лицето на непознатия беше станало толкова тъжно, сякаш ей сега щеше да ревне като някое момиче.

— Искам да ви подаря нещо — продължи Майкъл, — но първо трябва да ми обещаете, че няма да казвате на никого за нашата среща. Разбрахме ли се? — Той извади два сребърни долара от джоба си.

Момчетата нямаха представа за стойността на американските долари, но все пак това си беше подарък. Измънкаха неубедително, че обещават да мълчат, и благодариха за монетите.

— Ще можете да купите нещо за мама и татко. А също и за леля Бриджит и чичо Макс. Може би за Коледа… — предложи Майкъл.

Той погали разсеяно Мартин по косата и се отдалечи, без да се обърне повече.

Момчетата гледаха дълго след отдалечаващия се мъж. Когато се скри от погледа им, Мартин се обърна към Патрик:

— Баба не ни е леля, нали? Този янки май се е побъркал.

„Миналото е погребано, от днес имам само настояще“ — мислеше си Майкъл, докато напускаше квартала. Защо не можеше да се качи още сега на парахода за Куинсланд? Уви, имаше още два дни до заминаването. Да бъде толкова близо до хората, които обича, и да не може да излезе открито пред тях беше рана, много по-люта от всяка, получена в многобройните битки, в които бе участвал.

Хорас Браун проследи от разстояние срещата между Майкъл О’Флин и момчетата. Искаше му се да чуе какво си бяха говорили. Може би разговорът между тях щеше да обясни мрачното настроение на американеца, когато забърза нагоре по тесните улици на Редфърн.

Искаше да отиде при момчетата и да ги разпита, но размисли. Децата можеха да заподозрат нещо и да кажат на американеца, че си има опашка, ако пак го видеха. По-добре беше да отиде до „Ерин“ и да се разговори с постоянните посетители. Алкохолът щеше да развърже езиците им.

След десетина минути вече влизаше в бара. Беше сравнително празно. Само няколко работници седяха пред чаши с ром. Зад бара стоеше едър като мечка мъж, чието лице носеше белезите на бурна младост. Той лъскаше чашите с един парцал, но зоркият му поглед не подмина новия посетител.

Хорас винаги бе разчитал на информацията на бармани и сервитьори. Те знаеха много за клиентите си и виждаха всичко. Въпреки че не обичаха да злословят по техен адрес, те бяха човешки същества и ако се постараеш, можеш да им влезеш под кожата.

Той се настани на бара и едрият мъжага се приближи към него. Независимо от многото си килограми се движеше със завидна грация и бързина на дебнещ леопард. Хорас прецени, че барманът може да бъде много опасен.

— Какво ще поръчате? — попита той.

„Немски акцент — помисли си Хорас, — от района на Хамбург.“

— Ще пия една ракия, ако имате — отвърна му на перфектен немски и това накара бармана да го изгледа с любопитство.

— Говорите много добре немски за англичанин — каза Макс също на немски, но похвалата всъщност разочарова Хорас. Немският му не беше перфектен, щом не успя да заблуди швабата. — Съжалявам, приятелю, нямаме ракия. Трябва да се задоволите с ром или с уиски.

— Ирландско уиски? — попита той и барманът кимна.

— Най-доброто нещо, което е дошло тук от Ирландия — изръмжа, наля чашата му и я плъзна по излъскания плот.

Хорас се ухили разбиращо и Макс продължи:

— Откъде знаете немски толкова добре? Да не сте живели в Германия?

Хорас измисли набързо нова самоличност и я представи на Макс с широка усмивка:

— Баща ми е от Бавария. Израснах в Англия, но сърцето ми принадлежи на бащината ми родина. Казвам се Франц Нюман.

— А аз Макс Браун — избоботи барманът и му подаде мечешката си лапа. — Хамбург беше последното ми пристанище в Германия.

— Отдавна ли сте в колонията?

— От петдесет и четвърта.

— Аха, златната треска в Баларат!

— Да. Тогава разбрах що за стока сте вие, англичаните. Бих се на барикадите в Юрика.

— Съжалявам, приятелю. Това беше политическа грешка — въздъхна Хорас. — Бих искал да те почерпя едно питие в знак на извинение за английската ми кръв.

Макс разтегна устни в усмивка. От лошата моряшка храна и от юмручните боеве, в които бе участвал на младини, половината от зъбите му ги нямаше, но това не му пречеше да се усмихва:

— Ще приема тази форма на извинение, хер Нюман, и ще вдигна тост за смелите германци, за които тепърва ще има да чуваме.

— С удоволствие ще пия с вас за Германия. Особено с един истински боец от Баларат.

Той вдигна чашата си и двамата отпиха. Но всъщност вдигна тост за червените униформи на английските войници, които бяха загинали в лагера през онзи ужасен ден, не за бунтовниците. Щом изпразниха чашите, Макс наля отново. Клиентът плати безропотно и втората поръчка.

— Как се случи така, че останахте да работите тук, вместо да се върнете в Хамбург? — запита той.

Макс избърса устни с ръкава си и сподели:

— Братът на господин Франк Дъфи, собственикът на „Ерин“, спаси живота ми на барикадите. Той беше добър човек. А госпожа Бриджит, съпругата на Франк, е най-добрата готвачка извън Хамбург. Защо да се връщам, след като тук съм добре нахранен, имам винаги на разположение нещо за пиене и от време на време се случва да разбия нечия ирландска глава. Сега семейството ми е тук.

— Имате съпруга?

— Не, приятелю. Моето семейство са децата на Дъфи — усмихна се тъжно Макс. — Все едно, че са мои собствени. Да започнем с Майкъл, когото съм учил на юмручен бой… Той замина за Нова Зеландия и загина в битка с маорите. После Том — убит от проклетата Конна полиция през шейсет и осма. Остана ми само Кейт, която е много важна делова дама в Куинсланд — гордо изрече той. — Освен това имам трите внучета на Франк, които живеят тук, в „Ерин“. В момента тренирам с младия Патрик. Той ще стане като Майкъл — отличен боец.

Хорас следеше внимателно всяко име, произнесено от любящия чичо. Нещо му казваше, че в тази семейна история се крие разковничето към личността на Майкъл О’Флин.

— Много смърт има в това семейство, друже. Тези двама братя, загинали толкова рано… — изрече Хорас със съчувствие.

Макс въздъхна дълбоко, изпи чашата и наля отново. Спомените изпълниха сърцето му с тъга:

— Върху тях тегне туземно проклятие. Не знам как се случи на такива добри хора като тях, но е факт.

Хорас примига невярващо. Беше смешно такъв як мъжага като бармана да вярва в подобни бабини деветини. Божичко, та само ръката на този човек беше колкото крака му. Но нямаше никакво намерение да спори с него.

— Надявам се, че това проклятие не може да се разпростре извън рамките на Нова Зеландия. Останало си е на острова.

— Проклятието може да те застигне навсякъде по света, хер Нюман — поклати тъжно глава Макс. — Злите духове не познават нашите човешки граници. Майкъл Дъфи щеше да бъде убит и тук, както и в джунглите на Нова Зеландия. А и проклятието си е тукашно, австралийско.

— Този Майкъл Дъфи — запита Хорас, който не искаше да задълбава в темата за проклятието, — той сигурно е бил войник от британската армия.

— Глупости — презрително изсумтя барманът. — Майкъл по-скоро би умрял, отколкото да тръгне с британците. Баща му се е борил с тях още в родината си. Не, той беше там под командването на граф Фон Темски.

Фон Темски! Прусак, също като Манфред фон Фелман, отбеляза си Хорас. Интересно съвпадение, макар че можеше да се окаже незначително. Надали трагичната история на ирландския род Дъфи имаше нещо общо с търговеца на оръжие Майкъл О’Флин и той реши, че е време да поразпита за него. Вероятно в миналото той е бил чест клиент на „Ерин“ и Хорас се надяваше, че барманът ще се сети за него.

Тъкмо да подхване темата, когато някакъв клиент извика бармана и Хорас остана сам на бара. Той отпи от чашата си и се огледа наоколо. Беше като във всеки друг бар из Сидни — остра миризма на пот, тютюн и бира. На оплютата от мухи стена висяха няколко фотографии. Една от тях заемаше почетно място точно над бара. На нея се виждаше красив широкоплещест младеж в класическа поза на боксьор. Беше гол до кръста с прилепнали по тялото панталони, запасани с широк пояс. Позата издаваше сила и самоувереност, на които би завидял всеки мъж. Англичанинът се възхити на стройното мускулесто тяло и красотата на боксьора. Очите гледаха умно, по момчешки закачливо и… Хорас едва не се задави с уискито си.

Лицето!

Това беше лицето на Майкъл О’Флин! Само дето си имаше две очи и беше малко по-млад!

— Да не видяхте призрак, господин Хорас? — запита го Макс, който току-що бе заел отново мястото си зад бара.

— Кой е този младеж на снимката, господин Браун? — живо попита англичанинът.

Макс погледна с любов към младежа:

— Това е Майкъл Дъфи, който някога беше мой ученик. Ако беше останал жив, можеше да стане световен шампион по бокс.

— Щом е имал такова блестящо бъдеще, защо е заминал за Нова Зеландия?

— Беше несправедливо обвинен в убийство. — Лицето на бармана посивя. — За всички беше ясно, че е невинен, освен за полицията. Майк трябваше да избяга, преди да го арестуват и да го обесят.

— Виждали ли сте го наскоро? — рискува Хорас.

Макс го изгледа все едно че пред него стои малоумен.

— Не ме ли слушате, господин Хорас! — ядоса се той. — Казах ви, че Майкъл Дъфи е мъртъв!

Хорас приключи набързо с питието, благодари на бармана за компанията и напусна бара, развълнуван от уискито и от неочакваното разкритие. „Ето каква била тайната ти, Майкъл О’Флин. Криеш се от полицията в Нов Южен Уелс.“

Той се усмихна. Следващия път, когато седнеше на покер с Майкъл Дъфи, той щеше да държи печелившата карта.

Даниъл Дъфи лежеше върху купчина възглавници в собствената си спалня и се любуваше на дългите кестеняви къдрици на жена си. Тя седеше на края на леглото и внимателно ги разресваше. Меката светлина на фенера падаше върху нея и тя изглеждаше приказно красива.

Даниъл с удоволствие изчака обичайните вечерни приготовления на Колийн, после повдигна завивките и я взе в обятията си. Копринените чаршафи бяха хладни, истинска благодат за сгорещените от жегата тела.

— Какво обяснение дадоха момчетата за доларите — попита той и повдигна чаршафа, за да покрие гърдите й.

— Казват, че са ги получили от някакъв американец с едно око. Срещнали го в каучуковата горичка — отвърна Колийн и се сгуши в мъжа си. — Малко странно, но мисля, че казват истината.

Тя разбра за сребърните монети от Чармийн, която дойде разплакана да пита защо за нея няма от лъскавите парички. Колийн извика момчетата и ги подложи на истински разпит. Мартин не издържа и разказа за срещата им с непознатия. Патрик го наказа със свиреп поглед и прошепна: „Предател! Престъпи клетвата!“ Малкият се разплака. Питър не беше прав. Той държеше на клетвата си, само че тя не важеше пред мама. Колийн им разреши да запазят монетите. Не й даде сърце да ги лиши от малкото им богатство. Момчетата тържествено обещаха, че ще купят с тях подаръци за цялото семейството.

— Накарал ги да обещаят, че няма да казват на никого за срещата — продължи тя. — Майка ти беше с мен, когато го описаха… — Спря за миг, сякаш не бе сигурна, че трябва да сподели с него, но размисли и продължи: — Стана нещо странно. Тя почти припадна. Настоя Мартин да й предаде разговора още веднъж дума по дума.

Тя замълча отново. Това, което бе последвало, нямаше никакво разумно обяснение:

— Майка ти… тя мисли, че момчетата са разговаряли с Майкъл Дъфи. Каза, че призракът на братовчед ти броди наоколо, защото не може да намери покой.

— Призраците нямат американски акцент — жлъчно я прекъсна Даниъл. — Нито пък раздават сребърни долари. Сигурно е някой моряк, отсядал и друг път в „Ерин“.

Но не искаше да си признае, че не познава нито един американец, който в миналото да е бил близък със семейството.

— Даниъл?

— Да?

— Мисля, че трябва да поговориш с майка си — каза загрижено Колийн. — Опитай се да избиеш тези глупости от главата й. Не е добре за нея да вярва, че призракът на Майкъл се разхожда наоколо.

— Ще поговоря — въздъхна Даниъл. — Още сутринта.

Тази нощ той спа лошо. Сутринта чаршафите бяха мокри от пот. Тези глупави приказки за призраци! Върнаха кошмарите, които го измъчваха след съобщението за смъртта на Майкъл. Той стана и излезе на верандата, за да се освежи. Трябваше да убеди майка си, че няма никакъв призрак. Тайно се надяваше този разговор да убеди и него в същото, иначе сънищата щяха да продължат.

Той познаваше свръхестествените способности на жените от фамилията. Майка му и Кейт твърдо вярваха, че невидими сили движат съдбите на хората. Но Даниъл беше образован мъж. Той знаеше, че тази вяра иде от невежеството им. Затова решително тръгна към кухнята да поговори с майка си.

Но когато се опита да й обясни, че това, което си мисли, е суеверие, тя му се усмихна снизходително и го потупа по бузата, сякаш беше малко момче. Той разбра, че си губи времето, и поклати отчаяно глава. Махна с ръка и я остави да си мисли каквото иска. Беше изпълнил обещанието си пред Колийн да разговаря с нея, но не беше обещал, че ще успее да я убеди.

Бриджит съжали сина си за невежеството му. Той не съзнаваше, че светът е много по-голям от това, което човек може да види. Зачуди се на какво ги учеха в университетите, като не можеха да вникнат в такива ясни за всички неща.

Поклати отчаяно глава и отиде да събуди децата за неделната проповед. Мартин скочи веднага. Той с удоволствие придружаваше баба си до църквата. Но Патрик пак се преструваше на болен, за да го оставят вкъщи, и това както винаги я ядоса. Тя му се скара за липсата на вяра в душата му и го остави да се търкаля в леглото.

Скоро всички бяха готови и се отправиха към църквата. Бриджит влезе уверено в божия храм. Остави пред вратата вярата в келтските духове и се отдаде всеотдайно на католическия бог. Вече хиляда години католическата догма споделяше душите на ирландците с духа Банши. За тези хора келтският ангел на смъртта беше толкова истински, колкото и Сейнт Патрик, който прогонил змиите от острова и донесъл благоденствие на народа им. И ако утре Майкъл застанеше пред нея от плът и кръв, тя щеше да благодари от сърце и на двамата си закрилници.

15.

Жената, която седеше в просторния офис на банка „Нов Южен Уелс“ в Куктаун, нямаше нищо общо с приличащата на бушмен Кейт, която крачеше до воловете преди седмица. Сега тя бе с кремавожълта рокля от твърда коприна, която шумолеше приятно около стройното й тяло. Дългата й черна коса беше прибрана на тила и подчертаваше изящната й шия. Единствено финият загар на лицето издаваше, че животът й не преминава в уютния сумрак на гостните в богаташките къщи.

Мъжът зад бюрото се ровеше вече цяла вечност в счетоводните книги пред себе си, така поне й се струваше. Той беше счетоводител и колоните от цифри бяха извлечение за финансовото състояние на Кейт. Облечен в строг костюм, който очевидно го притесняваше, той не вдигаше глава от документите, само от време на време оправяше очилата, които неизменно отново падаха на носа му. Казваше се Диксън, солиден мъж около четирийсетте, с буйни мустаци, прошарени тук-там, сякаш да подчертаят тежката отговорност, която той носеше на плещите си.

Кейт очакваше с нетърпение заключението му и се вълнуваше като ученичка. Най-сетне мъжът вдигна глава и изобрази на лицето си нещо, което би могло да мине за усмивка.

— Добри новини за вас, госпожо О’Кийф! — каза и се облегна удобно на стола. — Ще приемем златото ви. Освен това имам удоволствието да ви съобщя, че ви остава много малко до освобождаването от ипотека на фермата в Балаклава.

Кейт си отдъхна. Увереността й се възвърна.

— Но — предупреди я — все още сте на ръба, ако мога така да се изразя. Някои от инвестициите ви не вървят много добре. Според мен трябва да помислите за пренасочване на известни суми, за да покриете загубите. Това може да означава дори продажба на Балаклава.

Радостта на Кейт се изпари. Самюел Коен я беше предупредил, че прави прекалено много инвестиции, но тя бе пренебрегнала съветите му. Толкова й се искаше да откъсне бизнеса си от златните полета, че се впускаше в най-различни начинания с надеждата някое от тях да проработи така добре, както разносната търговия! Но да продаде Балаклава! Това нямаше да стане. Границите на фермата се допираха до тези на Глен Вю, която още беше собственост на семейство Макинтош. Тя беше вярна на клетвата, която даде преди години — един ден земята, в която бе погребан баща й, да бъде нейна, и Балаклава беше поредната стъпка в тази посока.

— Хайде да караме направо, господин Диксън — решително изрече тя. — Какво точно е финансовото ми положение?

На лицето на чиновника цъфна угодническа усмивка:

— Много добро, госпожо! До момента, в който не решите да теглите пари в брой. Съветвам ви също да се ограничите в благотворителните си акции.

Той мразеше графата „благотворителност“ в нейното счетоводство. Кейт О’Кийф харчеше цяло състояние за бедстващите семейства на миньорите. Лекарствата и храната струваха луди пари, но тя плащаше всичко, без да оспорва нито една сума.

Диксън беше чувал историята за изпълнената с мечти шестнайсетгодишна бременна Кейт, която пристигнала в Куинсланд през шейсетте. Но вместо да намери щастие, загубила бебето и съпруга си и започнала работа като сервитьорка, докато един пътуващ търговец не й завещал парите си, които сложили началото на огромната търговска компания, която в момента оглавяваше. Повечето момичета в нейното положение щяха да хукнат презглава обратно при семействата си или щяха да потърсят закрилата на някой мъж. Но не и легендарната Кейт О’Кийф. Тя печелеше с пот на челото всяко пени от богатството си. Освен това беше много красива, неслучайно я наричаха „Кралицата на севера“. Беше невъзможно да не се възхищаваш на такава жена.

— Независимо от всичко, господин Диксън — отвърна Кейт, — няма да намаля парите за миньорските семейства.

— Очаквах да го кажете, госпожо О’Кийф — въздъхна той, — и съм подготвил документи за подпис, за да можем да прехвърлим средства от вашата лична годишна издръжка към сметката за благотворителност.

— Добре — кимна тя. — Бих искала още да прехвърлите известна сума за изследване на Желязната планина.

— Желязната планина? — озадачи се Диксън.

— Това е нов район близо до Рокхамптън. Чух за нея, когато работех там.

— Какъв интерес можете да имате вие към това място?

— Това е планински район. А аз обичам планината, господин Диксън.

Тя не знаеше какво я бе привлякло към този единствен хълм, който беше относително близо до Рокхамптън. Може би мечтата на Люк да намери метала, който ценеше толкова високо. Той често казваше, че наоколо има още много златни залежи, които чакат да бъдат открити. Може би това беше възможност да му покаже любовта си.

— Имам човек, който е в състояние да изследва и да разработи планината — продължи тя. — Може пък да изскочи нещо.

Диксън свъси гъстите си вежди. Кейт забеляза реакцията му и съжали за импулсивната си постъпка. Но това не беше първото рисковано начинание в живота й, нямаше да бъде и последното.

— Ще се погрижа — неохотно обеща Диксън и измърмори: — Надявам се само да останат някакви пари и за вас.

— Благодаря ви, господин Диксън. Знам, че парите ми са в добри ръце. — Тя се изправи.

Поласкан от комплимента й, той я изпрати с усмивка.

Кейт излезе от банката и се запъти към Люк, който я чакаше на отсрещния тротоар и гледаше разсеяно хората по улицата. От ъгъла на устата му висеше една от неговите смрадливи пури, но щом я зърна, бързо я захвърли.

— Наред ли е всичко? — попита я загрижено.

— Всичко е идеално — топло му се усмихна тя. — Засега няма да се местя в приют за бедни.

Люк й се усмихна и двамата тръгнаха по Шарлот Стрийт.

Кейт се поколеба дали да сподели с него финансовите си проблеми. Погледна го крадешком и се замисли. Откакто се бяха завърнали в Куктаун, той не бе споменал и дума за връщане в Палмър. Работеше, каквото намери, а вечер лагеруваше в покрайнините на града със случайно преминаващи оттам миньори. Как ли щеше да реагира на предложението й за Желязната планина? Той бе горд човек и ако го възприемеше като подаяние, щеше да се почувства дълбоко наранен. Докато пътуваха с фургоните, бе споменал да се захване с отглеждане на добитък, подходящ за тропиците, но си призна, че опитал в Монтана и не излязло нищо. „Но — беше продължил да разсъждава, — ако имаш собствено стадо, ще е по-различно.“ Кейт го бе изслушала с усмивка. Отдавна бе разбрала, че Люк е роден да търси нови хоризонти, и за да го обичаш, трябва да обикнеш и номадската му душа. За съжаление тя не бе готова да обикне душата, както обичаше тялото му. Това означаваше да върне отново болката в живота си.

— Имам предложение за теб — обади се тя малко преди да стигнат до магазина. — Говорих с господин Диксън да ти осигури средства да организираш експедиция до Желязната планина.

Люк се закова на място.

— Познавам тази планина — изненадано каза. — Точно до Рокхамптън, нали?

— Бил ли си някога там?

— Мисля, че да. — Той хвана ръцете й. — Наистина ли си решила да вложиш пари в търсене на злато, Кейт?

— Защо не? — отвърна с усмивка тя. — След като изпуснахме Палмър?

Лицето на Люк се озари от сияйна усмивка и той съжали, че не са сами, за да я целуне. Позволи си да стисне ръката й и отново продължи напред. Кейт усети вълнението му и сърцето й се изпълни с щастие. „Постъпих правилно“ — доволно си каза.

— Знаеш ли — отново се спря той. — И аз съм мислил да разгледам по-обстойно старата планина. Трябвало е да го направя. — Погледна я в очите. Синьото в тях можеше да се сравни единствено с утринно небе в безоблачен ден: — Имам добро предчувствие за това място, Кейт. Сигурен съм, че инвестицията ти ще се изплати.

Изведнъж лицето му се помрачи:

— Но това означава да съм далеч от теб. Не бих могъл да издържа още една раздяла.

Тя нежно помилва бузата му:

— Познавам те, Люк. Ти си роден да търсиш това, което земята крие от нас. Докато сме разделени, всяка нощ ще поглеждам към небето и ще знам, че гледаме едни и същи звезди. Знам, че ще се почувстваш удовлетворен само когато откриеш своето Елдорадо. И когато това стане, аз ще съм тук и ще те чакам.

— Знам защо правиш всичко това, Кейт. — Гласът му затрепери. — И искам да ти кажа, че никога не съм те обичал по-силно.

— Правя го, за да прибавя някой паунд към банковите си сметки — изрече през смях Кейт. — И мисля, че току-що наех най-добрия златотърсач в колонията, който ще ме направи безумно богата.

— Бъди сигурна! Няма да те разочаровам!

Тя сложи ръката си в неговата и двамата влязоха в магазина.

Дженифър усещаше чувствата на Бен. От завръщането им в Куктаун той непрекъснато си намираше извинения, за да е близо до нея, и това я смущаваше. Не че не го харесваше. При други обстоятелства би си признала, че е влюбена в него, но любовта беше нещо, което спохождаше добрите хора. Бен беше точно такъв. За себе си обаче не мислеше така.

След изблика на чувства, когато се срещнаха с аборигените, тя се затвори в себе си. Държеше се така, сякаш между тях не се бе случило нищо. Бен се чувстваше объркан, дори обиден, но продължи да се надява. Обичаше я повече от всяка друга жена на земята. Беше сигурен в това, въпреки че никога не бе обичал друга жена — и в прекия, и в библейския смисъл на думата.

Днес той пак си намери повод да влезе в малката кухня на Кейт. Дженифър переше в голям леген и не усети присъствието му. Вършеше работата си с усърдие. За нея да служи на Кейт не беше просто изпълнение на служебните й задължения. Беше истинско спасение. Нямаше вече насилие и унижения, нямаше страх за живота на сина й. За пръв път съзнаваше истинското значение на думата дом. Дори и Уили бе започнал да забравя кошмара на миналото и се бе сприятелил с осиновените деца на Кейт.

Уили предпочиташе да играе с Том. Отблъснати от Питър, Гордън и Сара, те бяха щастливи да се открият един друг. Джени се радваше на дружбата им, както и Кейт, която доскоро се тревожеше за самотния Том.

— Джени — тихо я повика Бен. Тя се сепна и едва не разля легена със сапунената вода. — Може ли да поговорим?

Дженифър го погледна изплашено, но, изглежда, взе решение. Изтри ръцете си в престилката и каза:

— Добре, Бен.

— Ако искаш, можем да се разходим до реката и да погледаме лодките — предложи с надежда той. — Много е красиво.

Джени отвърза престилката си, оправи гънките на старата, но чиста рокля и го последва.

Тръгнаха по брега, заслушани в трепета на собствените си сърца и слепи за красотата на следобедната тишина. И двамата знаеха какво иска да й каже Бен, и напрежението между тях нарастваше с всяка минута. Той откри едно пусто място близо до мангровата горичка и предложи да поседнат. Между дърветата се виждаха големите параходи в двете посоки на реката и по-малките лодки, които маневрираха между тях.

Дженифър грациозно разпростря роклята си върху жълтеникавата трева и се загледа в разноцветните корпуси на параходите.

Неопитният Бен започна изповедта си без предисловия:

— Обичам те, Джени! Обичам те още от мига, в който те видях в Палмър.

— Не можеш да ме обичаш! — неочаквано рязко се обърна към него тя. Гласът й бе натежал от болка. — Аз не заслужавам любовта на мъж като теб!

Той хвана ръцете й и се опита да задържи погледа й.

— Защо не мога да те обичам? Ти си най-красивата жена, която някога съм виждал! Не мога да ти се нагледам.

— Как можеш да обичаш това!? — извика младата жена, отметна дългите руси къдрици и за пръв път разкри пред него цялото си лице, белязано от големия ягодоподобен червен белег. — Как може един мъж да хареса това?

Очите на Бен се изпълниха с отчаяние. Не знаеше как да я накара да му повярва, как да й обясни, че когато го погледне с големите си очи, сърцето му се разтапя и белегът сякаш изчезва от прекрасното й лице.

Дженифър не издържа на погледа му, наведе глава и златистите кичури отново закриха лицето й. Бен се пресегна и нежно отметна косата й назад. Тя не се възпротиви.

— Не ме е грижа за белега ти! — каза тихо той. — Всичко, което искам, е да прекарам живота си с теб. Дженифър, омъжи се за мен!

Сълзите бликнаха от очите й и тя закри лицето си с ръце.

— Не мога да се омъжа за теб, Бен! — отчаяно зарида. — Не мога да се омъжа за никого. Аз съм… използвана жена!

— Не ме интересува — прошепна той. — Не ме интересува нищо за теб, освен това, което виждам и чувствам!

Джени се опита да сдържи сълзите си и задъхано промълви:

— Бен, не знаеш за какво говоря. Ако знаеше, щеше да си вече на километри от мен…

Той наистина не разбираше за какво намеква тя. По пътя от Палмър Кейт също му бе споменала, че е по-добре да не говорят за миналото на младото момиче. Замисли се дали миналото наистина имаше някакво значение за съвместния им живот, но махна с ръка.

— Няма значение! — каза упорито. — Нищо няма значение, освен ти и аз.

— Ами Уили? Ако знаеше как е заченат…

— Няма значение! — настоя Бен. — Аз знам как се почувствах, когато ме целуна след битката с майолите. Ето това има значение, Джен!

Тя се разтрепери като лист и Бен сложи ръката на раменете й, за да я успокои. Двамата останаха така, докато се успокои. Погледът й улови една малка птичка, която кръжеше над мангровите дървета. Под косите слънчеви лъчи на залязващото слънце перата й искряха в черно и златно.

— Помисли още веднъж, Бен — каза тя. В тона й имаше примирение, но и плаха надежда. — Онова си беше за тогава. Сега е друго. Как ще се появиш в града с мен? Нали всички ще ти се подиграват, че си се оженил за пачавра.

Бен се приведе над ухото й и прошепна голямата си тайна:

— Нямам намерение да живея в града. От шест години спестявам. Искам да взема под аренда парче земя на юг, близо до река Флиндърс. Кейт обеща догодина да ми помогне. Смята, че идеята си струва.

Джени поглъщаше всяка негова дума и за пръв път през този следобед се усмихна.

— Ако наистина ме обичаш — каза нежно, — обещавам ти, че няма да съжаляваш за решението си, Бен. Ще работя наравно с теб.

— Дори съм измислил име за бъдещия ни дом — продължи ентусиазирано той. — Ще го нарека Йерусалим.

— Защо си избрал това библейско име? Не беше ли това градът, където е живял Исус?

Бен замълча за миг и наведе глава. После заговори сякаш на себе си:

— Аз съм евреин, Джен. Майка ми не ми е разказвала много за това. Знам само, че християните не ни обичат. Обвиняват ни, че сме убили техния Спасител. Много хора ме гледат накриво само защото дедите ми са от Йерусалим.

— Не ме интересува, че си евреин — стисна ръката му Дженифър. — Сигурна съм, че ти не би го убил, ако беше там.

Те се погледнаха и избухнаха в смях. Тя се наклони към него и го целуна по устните:

— И аз те обикнах от пръв поглед, Бен. Ти ме погледна през пламъците на огъня и веднага разбрах, че не си като другите мъже, които съм срещала. За пръв път се чувствам в безопасност с мъж.

— Не е нужно да ми казваш как си живяла, преди да се срещнем, Джен — нежно я помилва по косата той. — Ще се оженим, ще заминем за Флиндърс и ще започнем начисто.

Джени се притисна до него и замечтано изрече:

— Така ще направим, Бен!

Сърцето й се отвори и тя се остави на това сладко чувство — любовта.

Вечерта Дженифър изтича при Кейт и сподели радостта си с нея. Разказа й всичко дума по дума, после плака, смя се и пак плака. Кейт я гледаше и се радваше от сърце на щастието й. После я прегърна и с радост даде благословията си. Джени щеше да бъде чудесна съпруга. Щеше да бъде до Бен в добри и в лоши моменти. Защо и между тях с Люк нещата не бяха така лесни и прости? Дали нямаше известна вина за това? Един вътрешен глас й нашепна, че ако се осланяше повече на сърцето си, отколкото на разума, нещата щяха да бъдат различни. Но нищо не можеше да се направи. Засега животът й се управляваше от разума, а чувствата щяха да почакат.

16.

Госпожица Гертруд Питчър не харесваше своя работодател господин Гренвил Уайт. Тя беше строга жена с вечно намусена физиономия и сивееща коса, имаше строги правила за възпитание на млади госпожици и за това беше търсена като бавачка. От известно време усещаше, че нещо не е наред между бащата и двете му дъщери. Когато той влезеше в стаята, след него се промъкваше някакво неуловимо зло и двете момичета заставаха като препарирани. Тя не смееше да сподели това усещане с госпожата, защото се боеше от гнева на съпруга й. Тревожеше се и се опитваше да защити момичетата, без да знае от какво.

В момента стоеше на вратата на гостната и гледаше подозрително господин Уайт и младото момиче с евтина рокля, което седеше на коляното му и я гледаше безсрамно право в очите.

— Доведох малката Мари да се запознае с Дороти — каза господарят някак прекалено любезно.

Момичето нямаше вид на лейди. Приличаше на парцаливка от бедните работнически квартали на Сидни. Дългата му коса падаше свободно на раменете и видът му беше по-скоро на недоразвита жена, отколкото на дете.

— Днес реших да прекарам известно време с дъщеря си и това невинно създание в библиотеката. Двете ще си поиграят малко. Бихте ли довели Дороти, госпожице Питчър?

Госпожица Питчър не можеше да си обясни защо чувства такъв смут в душата си. Госпожа Уайт беше на гости у приятели в Комдън с по-малката си дъщеря Хелън. Дороти бе настинала и остана на нейните грижи, докато майка й се завърне. Интуицията й подсказваше, че това запознанство не е в интерес на възпитаничката й.

— Не мислите ли, че госпожица Мари е малко възрастна за компанията на госпожица Дороти? — опита се да възрази.

— Госпожица Мари е на единайсет години, а дъщеря ми е на девет — ледено отбеляза Гренвил, като ясно показа кой диктува правилата в къщата. — Освен това мисля, че е моя грижа с кого ще се сприятелят децата ми. Не мислите ли и вие така, госпожице Питчър?

— Разбира се, господин Уайт — предаде се тя. — Ще доведа госпожица Дороти.

Обърна се и излезе от стаята с царствената походка на жена, която знаеше задълженията, но и правата си в тази къща.

Гренвил я изпрати намръщено. Трябваше да помисли за освобождаването на тази жена. Позволяваше си прекалено много.

Дороти пристъпи нерешително към вратата на библиотеката. Обикновено това място беше забранено за двете момичета и поканата на баща й я обърка. Но той й се усмихна окуражаващо и стана да я посрещне.

Гренвил огледа дъщеря си и за пореден път се изненада колко много прилича на Пенелопе, когато беше на нейните години. Дороти имаше същите златисти къдрици и същата изящна красота като сестра му.

— Нещо лошо ли съм сторила, папа — попита тя с треперещо гласче, докато баща й я настаняваше до себе си на дивана.

— Не, напротив, мила моя — каза той и прегърна нежните й раменца, за да я успокои. — Тук си, защото си много добро момиче.

На Дороти й се доплака от облекчение. Обичаше баща си с цялото си сърце. Виждаше го рядко, но знаеше, че именно той се грижи за тях. Мекият му глас и прегръдката я накараха да се почувства щастлива.

— Значи сте доволен от мен, папа — рече успокоена. — Знаете, че много ви обичам, нали?

— Знам, мила моя. И знам, че няма да кажеш на никого за игрите, на които ще си играем в тази стая. Независимо какво ще се случи, нали? Защото, ако кажеш на някого, ще трябва да те накажа и да те изпратя далеч от дома. Завинаги! Няма да можеш да видиш никога вече мама и сестра си. Разбираш ли какво ти казвам?

Дороти слушаше жестоките думи, изречени с нежен глас, и единственото, което разбираше, беше, че всъщност нищо не беше наред. Беше се провинила с нещо, щом баща й я заплашваше с такива ужасни наказания. Не знаеше каква е простъпката й, но имаше ли значение? Нейният татко знаеше всичко и бе преценил, че тя е лошо момиче. Крехкото й телце се разтрепери. Искаше й се да се разплаче, но нещо й подсказа, че това ще го ядоса още повече. Госпожица Питчър казваше, че младите госпожици не бива да показват емоциите си. И тя остана с наведена глава.

Чу изскърцване на стол и погледна към странното момиче до баща й. То застана в средата на стаята и започна да сваля дрехите от себе си. Когато свали всичко, застана пред нея чисто гола и я погледна с похотлива усмивка. Дороти се ужаси. Искаше да избяга от стаята и никога да не стъпва тук. Погледна умолително към баща си, с надеждата той да й позволи да напусне, но когато очите им се срещнаха, тя видя изцъкления поглед на мъж, когото не познаваше. Сякаш дяволът беше влязъл в кожата на баща й. Циничният му поглед й беше толкова чужд, колкото и този на голото момиче.

Мари пристъпи към нея, коленичи и плъзна ръцете си под роклята й.

— Стой спокойно, скъпа. Мари ще направи нещо с теб, което ще ти хареса — прегракнало каза баща й. Видът на коленичилата Мари го бе възбудила. — Ще те накара да се почувстваш добре. Папа също ще се постарае да ти достави удоволствие.

Дороти усети, че ръцете на Мари разтварят бедрата й и докосват онова място. Почувства се мъничка и изоставена. Искаше да извика, но нямаше глас. Ах, ако баща й успееше да си вземе тялото от дявола, който се беше вмъкнал на негово място! Само да успееше, щеше да й помогне!

Гренвил изгрухтя от удоволствие, докато наблюдаваше играта на Мари с дъщеря му. Окуражаваше малкото момиче да не се бои и да се остави на удоволствието. Колко лесно беше всичко, помисли самодоволно. Като някога със сестра му в Англия. Сега си имаше втора Пенелопе, която щеше да подслажда живота му. И то без никакви усложнения. С жестоко безразличие към тресящото се от ужас телце на дъщеря си той започна да разкопчава панталона си.

Госпожица Гертруд Питчър се гордееше със своя самоконтрол, но в момента бе изгубила всякаква способност да мисли. Това, което видя в спалнята на Дороти, малко след като момичето се върна от библиотеката, я хвърли в ужас.

Обзета от ярост, тя се втурна в библиотеката и се изправи пред Гренвил, който я гледаше право в очите като някой хищник:

— Госпожица Дороти е била… била… — Задави се от усилието да намери подходящи думи за състоянието, в което бе намерила детето. То гледаше в тавана с широко отворени очи, които сякаш всеки момент щяха да изскочат от орбитите си. После се сви на леглото, без да каже нищо. И изглежда, че никога повече няма да проговори.

— Никой не е наранил дъщеря ми, госпожице Питчър — отвърна нападателно Гренвил. — Просто се уплаши, когато направи беля и се наложи да я накажа. Това е всичко. Надявам се да разберете правилно ситуацията; ако искате да продължите да работите в дома ми.

Гертруд зяпна невярващо. Как можеше това чудовище да лъже така безсрамно? Белезите явно показваха, че той е злоупотребил със собствената си дъщеря. Този мъж, който трябваше да бъде пример за останалите като важна личност във висшето колониално общество и като бъдещ член на ордена на рицарите, бе отнел невинността на този малък ангел!

Гренвил спокойно отвори чекмеджето на бюрото си и извади кутия с хавански пури. Запали една с видимо удоволствие.

— Има ли още нещо, госпожице Питчър? — запита официално. — Ако не, бих използвал възможността да ви дам един съвет, които ще ви е от полза занапред. Запазете за себе си всички неоснователни подозрения, които се раждат в мръсното ви съзнание.

Той се подпря на бюрото със свободната си ръка и се наведе напред. Тонът му се смени и думите му изплющяха като шрапнел:

— Дороти не ви е казала нищо, защото няма нищо за казване. И няма защо да споменавате вашите безумни теории на жена ми. Ако занапред Дороти отново се държи странно, ще очаквам от вас да намерите задоволителни обяснения пред майка й.

Гертруд имаше чувството, че ще се взриви отвътре. Такава арогантност беше нечувана. Той допускаше, че тя ще се съгласи да прикрива такъв непростим грях спрямо малката Дороти?

— Ще кажа на госпожа Уайт веднага щом се прибере у дома — изрече твърдо тя. — Сигурна съм, че тя ще знае как да постъпи.

— Уверявам ви, че нищо лошо не се е случило, госпожице Питчър — каза Гренвил. Синьото було от цигарения дим около главата му ставаше все по-плътно. — Ако посмеете да ме обвините, без да можете да докажете долните си твърдения, ще използвам цялата си власт, за да ви унищожа! Може да претърпите някаква катастрофа или фатален инцидент, както се е случвало с много хора около мен!

— Заплашвате ли ме, господин Уайт?

— Не, това не е заплаха, госпожице Питчър! — повиши тон той. — Това е вашето бъдеще!

Гертруд се ужаси. Припомни си всичко, което бе чула от по-старата прислуга за странната и трагична съдба на роднини и познати на господаря й, които бяха дръзнали да излязат насреща му. Страхът за живота й измести яростта към насилника.

Гренвил дръпна от пурата и се наслади на изражението, което доби лицето на гувернантката. Богатството и растящото влияние в „Макинтош къмпани“ му даваше безгранична власт над съдбите на такива като нея. Но той не беше елементарен убиец. Знаеше, че страхът върши работа, но има и друг, по-ефикасен начин да й запуши устата.

Бръкна отново в чекмеджето и извади пачка банкноти. Сумата надвишаваше многократно годишната заплата на дамата пред него. Алчността и страхът бяха най-добрите му съюзници и той знаеше как да ги използва. Посочи пачката с върха на пурата си и каза:

— Тези пари са ваши, госпожице Питчър. Можете да ги вземете и да ги използвате, както намерите за добре. Но имам няколко условия.

Гертруд отвори уста, за да каже нещо, но Гренвил вдигна ръка и я спря:

— Не съм свършил! Първото условие е, че вие оставате на работа, докато аз не реша нещо друго. И оставайки тук, вие — как да се изразя — ще защитавате моята любов към Дороти, независимо че намирате израза на чувствата ми за неприемлив. Уверявам ви, че с времето тя ще започне да оценява моята изключителна привързаност към нея. Няма нужда да споменавам, че очаквам вашата подкрепа веднага, още от този миг. Това е всичко, което имам да ви кажа. Сега ще ви оставя сама, за да обмислите предложението ми.

Той стана и мина покрай нея, като я отстрани грубо от пътя си. Тръгна към стаята на дъщеря си. Дороти се нуждаеше от още малко убеждение, че това, което се бе случило между нея, Мари Бийзли и баща й, е било само игра. Тайна игра.

Когато се върна в библиотеката, Гертруд я нямаше. Нямаше я и пачката върху бюрото.

Кедровата ламперия, с която бяха облицовани офисите на „Макинтош къмпани“, бе просмукана с миризма на скъпи пури. Само преди минути заседателната зала беше пълна с мъже в скъпи костюми и мрачни физиономии, и всички до един пушеха. Заседанието свърши, но димът от пурите им остана. Около голямата маса от тиково дърво останаха само двама души.

Лейди Инид Макинтош седеше от единия край и гледаше втренчено мъжа срещу нея. Той се свиваше пред острия й поглед и проклинаше борда на директорите, който избра именно той да разговаря с нея. Двамата бяха на едни години, но господин Макхю изглеждаше два пъти по-възрастен.

— Разбрах, че сте имали разговор със зет ми, господин Макхю — наруши мълчанието тя. — Предполагам, че е успял да ви убеди, че аз съм една слаба жена, която е неспособна да се грижи за интересите на компанията.

Лицето на мъжа придоби болезнено изражение, сякаш го мъчеше зъбобол:

— Държа да ви информирам, че моето мнение се различава от това на другите, госпожо Макинтош! — бързо заговори той. — Но повечето от акционерите мислят, че един мъж като зет ви би гарантирал в по-голяма степен бъдещото развитие на предприятията ни. Господин Уайт успя да увеличи печалбите, нещо, което не можете да отречете. Само един мъж може да изгради щит пред многобройните опасности, които крие съвременната австралийска икономика. Вие не сте първа младост, госпожо, сигурно задълженията в компанията ви уморяват.

Суровото лице на желязната дама неочаквано омекна. Дали нямаше да се съгласи с него?

— Наистина, господин Макхю — усмихна се тя, — не съм първа младост. Но не съм съгласна моят зет да поеме управлението на „Макинтош къмпани“.

— Но във вашата фамилия няма други мъже, които биха могли да застанат начело, когато вие… ъ… решите да се отдадете на почивка — каза той и гласът му прозвуча почти умоляващо. — Господин Уайт е единственият близък роднина. Наистина, той не носи вашата кръв, но е съпруг на дъщеря ви…

— Ами ако ви кажа, че грешите? — погледна го Инид и се усмихна загадъчно. — Ако има още някой, за когото мога да докажа, че носи моята кръв? Ще промени ли това мнението ви, че господин Уайт е единственият, който може да поеме абсолютната власт над бизнеса на съпруга ми? Вече имам избраник от нашия род, когото лично ще подготвя за отговорността, която му предстои да поеме.

— Страхувам се, че не ви разбирам, мадам — отвърна Макхю с надежда, че недоверието, което изказва, няма да я разсърди много. — Доколкото знам, нито един от синовете ви не е оставил наследник. Освен ако…

Възможността за незаконен наследник не бе много за предпочитане, затова той не се доизказа.

— Бих искала разговорът ни да спре дотук, господине — каза тихо Инид. — И предвид обстоятелствата ще ви помоля това, което разкрих пред вас, да си остане между тези четири стени. Върнете се при останалите акционери и предайте, че аз няма да застана зад моя зет. И им кажете, че има друг Макинтош, който един ден ще заеме моето място. На него се пада честта да наследи нашата империя.

Макхю се намръщи и сви устни. Всичко беше направо мистериозно. Но госпожа Инид не беше жена, която си губи времето с празни приказки.

— Госпожо Макинтош, трябва да призная, че думите ви променят нещата. Не знам за какво или за кого говорите, но ще уважа искането ви и ще настоявам за продължаване на вашите правомощия, докато настъпи времето, в което ще можете да ни разкриете всичко за този мистериозен човек.

— Много добре, господин Макхю! — кимна Инид. После го погледна право в очите и добави: — Уверявам ви, че докато съм жива, няма да позволя господин Уайт да поеме контрола над „Макинтош къмпани“, а дори и след това. Той е зъл човек и повярвайте ми, имам сериозни основания да не му вярвам.

Господин Макхю изсумтя притеснено. Той беше старомоден шотландец със силно чувство за доблест и морал и не харесваше Гренвил Уайт. Беше чул, че държи бардак в града, и това му се виждаше отвратително. Доколкото се бе сблъсквал в своята работа с господин Уайт, той не харесваше надутите му маниери и високомерния тон. Така че за него да се върне при акционерите с молба за отсрочка на официалното им искане госпожа Макинтош да се оттегли от управлението беше приятна задача.

— Пожелавам ви приятен ден, госпожо — каза той и стана от масата. — Ако за вас представлява интерес моето лично мнение, искам да ви уверя, че човекът, който най-добре е управлявал „Макинтош къмпани“, сте вие и предполагам, че и за в бъдеще ще е така.

Инид го погледна:

— Бъдете сигурен, че няма да ви разочаровам, господин Макхю. Надявам се, че двамата с вас ще продължим да работим добре и за в бъдеще.

Той кимна с уважение и я остави. Инид остана сама, за да помисли върху всичко, което се бе случило на съвещанието.

Значи, зет й бе успял да убеди акционерите, че тя трябва да напусне. Опитваше се да я измести изцяло, подронваше авторитета й. „Почакай, господинчо — стисна юмруци тя, — не бързай да се радваш.“

Тя все още не бе извадила най-силния си коз. Гренвил не знаеше за Патрик, както и никой друг. Но времето наближаваше и скоро всички щяха да узнаят какво им готви госпожа Инид Макинтош.

Тя стана от масата. Беше време да се свърже с адвокатската къща „Съливан & Леви“.

През последните пет години Даниъл Дъфи често посещаваше Ботаническата градина. Тук беше тайното място за срещи с госпожа Инид Макинтош. С течение на времето между тях се породи уважение и дори нещо като приятелство, което беше странно за представители на две фамилии, които бяха заклети врагове.

При всяка среща те обикаляха между цветята и внимателно оглеждаха различните видове, като се преструваха, че са случайни познати. Даниъл й разказваше всичко за нейния внук Патрик Дъфи, а тя слушаше внимателно, от време на време се спираше пред някое цвете и се наслаждаваше на красотата му.

Но тази среща беше по-различна. Докато обикаляха по алеите, между високия, леко прегърбен адвокат и дребната жена с царствена осанка за пръв път се появи напрежение. Договорът, който бяха сключили преди години, изтичаше и той скоро трябваше да предаде незаконородения син на Фиона и Майкъл в лоното на протестантската църква, където щеше да учи заедно със синовете на богатите и силните на деня. Според споразумението им неговият племенник щеше да получи най-доброто образование в британската империя, за да може да поеме управлението на „Макинтош къмпани“. Даниъл имаше непоколебима вяра в силите на Пат да устои на съблазните на протестантската църква и да си остане Дъфи. Според него лейди Макинтош силно подценяваше келтските корени на момчето. В много отношения то беше копие на баща си.

— Как е Патрик в училище? — запита Инид, загледана в една прекрасна орхидея. — Надявам се, че дисциплината му е по-добра от миналата година.

Даниъл се усмихна. И двамата знаеха колко буен и непокорен е Патрик.

— Изглежда, че му дойде умът — отвърна. — Училищното настоятелство реши да не го гони.

Инид го погледна и в очите й се прокрадна добродушна усмивка:

— От това, което ми казахте миналия път, разбрах, че се е сбил с по-големите момчета?

— Справи се с трима наведнъж — с гордост заяви Даниъл. — Но не е нападнал пръв. Искал е да защити Мартин. Проблемът дойде от това, че битите момчета са синове на известни и влиятелни личности. Наложи се Патрик да се извини и да се разкае за греховете си. Освен това отците го накараха да обещае, че ще завърши годината с пълен отличен. И той се справи. Патрик е много умно момче, но понякога юмруците се оказват по-бързи.

— Как да разбирам гордостта в тона ви? Вие май одобрявате варварските методи на разправа, господин Дъфи — укори го леко Инид.

Даниъл спря и се обърна към нея:

— Той е Дъфи, госпожо! Като баща си. И като неговия баща. И като неговия. Той е боксьор по душа. Наследил го е от нас.

— Патрик ще има възможност да се сражава, но с други методи — каза тя. — Сигурна съм, че ще успее да покаже най-доброто от шотландското и ирландското си наследство.

Патрик не повярва на ушите си. Ако някой му беше казал, че матриархът на протестантската фамилия Макинтош е признала, че ирландската кръв има някакви качества, щеше да си помисли, че си правят шега с него.

— Думите ви биха изправили на нокти вашия зет, мадам.

— Както и съпругата му — изрече тя с горчивина. — А също и онзи капитан Морт. Не забравяйте за нашите общи врагове, господин Дъфи.

— Ах, този капитан Морт! — изпъшка Даниъл и се загледа пред себе си. — Не човек, а истински дявол!

— Съжалявам, че вашата фирма не успя да го предаде в ръцете на правосъдието въпреки дългогодишните ви усилия — погледна го със съчувствие Инид. — Двамата с вас знаем, че той е пряко отговорен за убийството на сина ми. Молех се с цялата си душа възмездието да го застигне с ваша помощ и да увисне на бесилката.

— Изгубихме главния си свидетел, преподобния Макалистър по времето, когато вие изгубихте сина си. А малко след това усилията ни да заведем дело бе осуетено от служители на вашата фирма, както се разбра впоследствие.

— Бъдете сигурен, че аз нямам нищо общо с това — бързо каза тя и го погледна прямо в очите. — Действията бяха предприети от зет ми без моето знание. Ако знаех, щях да възпра нашите адвокати от всякакви правни ходове. Господин Дъфи, аз искам да видя този звяр на бесилото не по-малко от вас.

Тя се спря пред един красив декоративен храст с прилични на мрамор листа, огледа го внимателно и изрече:

— Между другото, скоро ще ви посети детектив Кингсли. Той има важна информация за вас, която може би ще помогне на справедливостта да възтържествува. Но бих искала вашата фирма да подходи дискретно към въпроса.

— Сигурен съм, че бихте желали името Макинтош да не бъде замесвано — сви устни Даниъл.

Инид се сконфузи и отклони поглед.

— Не че в момента има такава възможност — мрачно каза той. — Вероятно истината за кървавите престъпления на капитана никога няма да бъдат разкрити и той ще избегне наказанието.

— Бог ще намери начин да го накаже, ако вие не успеете — тихо каза Инид. — Иначе вярата ми в него ще бъде разколебана.

— Дано сте права — поклати глава Даниъл, — но се страхувам, че докато му дойде редът, Морт ще остарее и може би ще дочака възмездието в следващия си живот. Засега ние с вас, госпожо Макинтош, сме в сянката на орела. Никой не знае какво ще стане, когато той полети.

Той замълча за миг, сякаш повече нямаше какво да каже. Но след секунда се обърна отново към събеседничката си:

— Има един лъч на надежда. Тези дни в „Скалите“ бе извършено зловещо убийство и наш човек от полицията ни подшушна, че Морт е свързан с него.

Лицето на Инид изрази жив интерес:

— Има ли начин да се докаже участието му?

— За жалост трудно можем да убедим съседите да ни съдействат. В този квартал хората знаят с точност какво става във всеки миг, но не обичат да говорят. И нищо не е в състояние да ги накара.

— Алчността ще им развърже езиците, господин Дъфи — решително заяви Инид. — Кажете на вашия информатор, че съм готова да дам петдесет гвинеи на всеки, който се съгласи да даде сведения, уличаващи Морт в престъпление. Разбира се, трябва да се подходи много внимателно.

Даниъл се усмихна невесело и поклати глава:

— Вашето предложение е много щедро, госпожо Макинтош, но не е съвсем етично.

— А смятате ли, че е етично убийството на сина ми да остане ненаказано? — изсъска тя. — Гарантирам ви, че сумата ще бъде изплатена на свидетеля лично от мен.

— Ще предам предложението ви, госпожо.

Инид пое по алеята и Даниъл я последва.

— Добре е, че имаме Патрик — каза тя, докато оглеждаше бавно красивите английски рози. — Той е нашето бъдеще.

Даниъл кимна и прошепна:

— Време е да се срещнете с внука си, мадам. Съгласно споразумението ни моментът настъпи.

— Така е, господин Дъфи — отвърна тя. — Очаквам с нетърпение този момент.

Гренвил чу гласовете на съпругата си и гувернантката от коридора и се скова от напрежение. Реши да остане в библиотеката и зачака със свито сърце резултата от срещата между двете жени. Вслушваше се в гласовете на госпожица Питчър и Фиона. Секундите му се сториха часове. Напрежението растеше и той усети, че ръцете му треперят като на стар пияница. Скоро нямаше повече сили да стои тук в неизвестност. Излезе от библиотеката и отиде в гостната. Намери Фиона с двете им дъщери. Зад тях стоеше госпожица Питчър.

— Здравей, Гренвил — хладно го поздрави Фиона. Тя винаги се държеше хладно с него. — Не изглеждаш добре. Дали не си се разболял от същата болест, която е пипнала и Дороти?

Гренвил пребледня. Подиграваха ли се с него? Спасението дойде от госпожица Питчър:

— Господин Уайт също не беше добре, мадам. Той и Дороти развиха същите симптоми едновременно.

Фиона се вгледа в Дороти, която изглеждаше бледа и унила. Момичето не сваляше очи от баща си.

— Не се ли чувстваш добре, мила моя? — загрижено я попита тя.

— Добре съм, мамо — измънка момичето. Един слънчев лъч се прокрадна през прозореца и златистите й къдрици светнаха като ореол над главата й.

Фиона не забеляза бързата размяна на погледи между Гренвил и бавачката, но лицето на съпруга й изведнъж светна, а Гертруд се сгърчи под бремето на омразата и вината, която чувстваше заради сделката, сключена с този дявол.

Напрежението напусна Гренвил и той безгрижно се усмихна на по-малката си дъщеря Хелън.

— Мъчно ли ти беше за папа? — попита я и се втренчи в зелените й очи, които толкова много му напомняха за тези на майка й.

Момиченцето зарадвано изтича към него. Да получиш такава топла усмивка от папа не се случваше често.

— Да, папа — изчурулика тя и обви ръцете си около бедрата му.

Дороти започна да трепери. Гертруд забеляза това и бързо измисли някакво извинение, за да изведе децата от стаята. Заедно с тях си отиде и задушевната семейна атмосфера. В стаята се настани обичайната неприязън между двамата съпрузи.

— Надявам се да сте прекарали добре — наруши Гренвил ледената тишина.

— Беше чудесно — отвърна Фиона, без да навлиза в подробности. — Майка ми съгласи ли се да се откаже от поста си в твоя полза?

Той се намръщи и пъхна ръце в джобовете си. Новините, които дойдоха от господин Макхю след разговора му с Инид, не бяха обещаващи. Той си спомни нелепиците, които беше наговорил онзи човек пред акционерите.

— Ти как мислиш? — отвърна на въпроса с въпрос. — Майка ти мисли, че ще живее вечно. Заявила на онзи глупак Макхю, че след време ще им представи някой, който щял да ми вземе компанията под носа. Пълни глупости! Ако беше жив баща ти, нямаше да й позволи да съсипва така фирмата. Ако някой може да ме измести, това трябва да е само наш син. Но ние нямаме такъв — каза тъжно той и се замисли за техния провален брак.

Фиона не се трогна от огорчението му. За нея Гренвил не беше нищо друго освен управител на семейното богатство и баща на децата й, така че отвърна пренебрежително:

— Сигурна съм, че един ден всичко ще бъде твое. Колкото до майка ми, тя блъфира, както винаги. Единственият наследник от мъжки пол беше детето, което аз родих, но тя се погрижи то да изчезне завинаги. Друг внук няма да има!

Фиона видя, че съпругът й отново пребледня, и попита:

— Какво има?

По-скоро бе любопитна да разбере причината за тревогата му, отколкото загрижена за здравето му.

— Сигурна ли си, че майка ти наистина е дала копелето на Дъфи в приют? — попита той.

Зелените очи на Фиона станаха почти черни.

— Ще ми се да не е така — отвърна тихо. — Но когато Моли изчезна, разбрах всичко. Тя не би ме изоставила, ако не е помагала на майка ми да премахнат детето. Да, сигурна съм!

Но Гренвил не беше сигурен. Спомни си какво му каза Инид преди няколко години. Нещо за нейната кръв, дето щяла да се завърне и да го унищожи. Той поклати глава. Не, това беше невъзможно! Дори и детето да бе живо, старата вещица не би допуснала някой от рода Дъфи да бъде част от нейната империя.

— Права си — измърмори той. — Няма как да е иначе.

Но пред очите му се появи образът на млад мъж, който нагло му се присмя. Майкъл Дъфи?!

Отвъд границата

17.

Уолъри знаеше, че това ще е най-опасният участък от пътуването му. Територията гъмжеше от търсачи на злато и свирепи местни племена, които се нахвърляха на всеки, който дръзнеше да стъпи на свещената им земя.

Ловът му се оказа безплоден. Той бе възпрепятстван от необходимостта да се крие от неприятелски очи, а това, което успяваше да намери по пътя си — корени, насекоми и малко червеи — не бе достатъчно да утоли глада му. Силите му отслабваха с всеки ден.

Добра се до оскъдната сянка на един голям камък и се облегна на него. Загледа се в безкрайната равнина, осеяна със скалисти възвишения и храсти. Том Дъфи го научи да брои и той знаеше, че е поне на двайсет и пет дни път на юг от мястото, където се раздели с племето киовара.

Затвори очи и си представи обилна топла храна. Тишината и жегата го покриха с меко ефирно одеяло и той се унесе, но непривичен шум го накара да отвори очи. Дочу гласове на европейци, стисна копието и застина в очакване. Прецени, че мъжете са двама и се намират на разстояние два пъти по-голямо от обхвата на копието му. Скоро ги видя да вървят бавно покрай веригата от скалисти възвишения. Единият носеше пушка. Ако останеше неподвижен сред плетеницата от бодливи храсти и камъни, сигурно нямаше да го забележат. Белите имаха несъвършени очи и уши и не беше трудно човек да се скрие от тях.

Но Уолъри се замисли за храната, която двамата мъже може би носеха в торбите си. Чаят и захарта на белите също не бяха за изхвърляне.

Когато се изравниха с него, той остави оръжието на земята и се показа.

— Хей, бледолики, хванете чернокож вожд — извика на английски и показа белите си зъби.

Мъжете застинаха. Страхът плъзна по брадатите им лица.

— Аз добър черен вожд — ухили се още по-широко той и показа празните си ръце. — Виж, няма оръжие.

— Проклет майол! — измърмори единият и се огледа наоколо за други туземци. — Не сваляй очи от него, Франк! Чувал съм, че държат копията между пръстите на краката и когато се приближиш достатъчно, те заковават.

— Този черньо няма да има такъв шанс — изсъска Франк и нагласи пушката на рамото си, — ще умре, преди да мръдне.

Уолъри разбра, че е сбъркал, и се прокле, дето позволи гладът да отслаби предпазливостта му. Той побягна, но куршумът го застигна и се заби в подмишницата му. Ударът го събори на земята.

— Уцели го! — дочу той радостния възглас на единия. — Добър изстрел!

Уолъри познаваше оръжията на белите. Том го бе научил. Разбра, че пушката на този Франк е еднозарядна и щеше да мине време, преди отново да я зареди. Той пренебрегна болката, изправи се и хукна да бяга.

— Исусе! — изпсува Франк. — Ще избяга!

Той изпусна куршума, приготвен за зареждане. Това осигури достатъчно време Уолъри да изчезне между храстите.

Приятелят на Франк се приближи към него и каза изплашено:

— Да се махаме оттук. Той може да извика подкрепление и да се озовем сред цяло племе от туземци.

Най-сетне набута патрона в магазина и затвори пушката:

— Прав си, да изчезваме!

Двамата се огледаха страхливо и забързаха напред.

Когато се увери, че е вън от опасност, Уолъри се свлече на земята и се преви на две. За втори път му се случваше да изпитва такава болка. Помнеше я отпреди години, когато проклетият Морисън Морт го бе прострелял в крака. Сега куршумът бе уцелил мускула между реброто и рамото и всяко движение на лявата ръка беше истинско мъчение.

— Кучи задник! — изпъшка и скръцна със зъби. Това беше любимата ругатня на Том и Уолъри се бе постарал да я запомни. Не беше сигурен какво означава, но щом помагаше на Том да се успокои, когато беше ядосан, сигурно щеше да облекчи и неговата душа. — Кучият задник уцели майола!

И загуби съзнание. Гладът, загубата на кръв и болката се съюзиха и победиха храбрия воин. Духът му напусна червената земя, из която скиташе вече толкова много години и закръжи над изтощеното му тяло. Дали щеше да се върне обратно, или орелът щеше да дойде и да го отнесе на крилете си в Свещената пещера? Майолът не знаеше. Той беше в страната на сънищата.

След две седмици път Майкъл вече беше в пристанището на Куктаун и чакаше на опашка, за да слезе на сушата. Безпокоеше се дали свръзката му ще успее да го разпознае сред тълпата новопристигащи, които се блъскаха, нетърпеливи да си осигурят място на заминаващия за Палмър параход. Някои дори скочиха в реката, за да стигнат до него, без да държат сметка за дебнещите във водата крокодили. Тези, които нямаха късмет да се вредят за този курс, гледаха с омраза и завист щастливците. „Пълна лудост — помисли си Майкъл, — скоро хората там ще станат повече от златото.“

Куктаун приличаше досущ на новопостроените градове в американския запад, из които бе пътувал преди години. И тук миришеше на прясно отсечено дърво и ром, и тук навсякъде се виждаха набързо сглобени колиби и палатки, и пътищата бяха задръстени от фургони и каруци.

— Господин О’Флин? — чу се глас от брега.

Мъжът, който го извика, трябваше да се бори с побеснелите тълпи, за да си пробие път до мостика, но беше толкова едър и висок, че бързо му направиха място.

— Господин О’Флин, приятно ми е да ви се представя — насочи се право към него непознатият, веднага щом Майкъл успя да слезе на брега. — Казвам се Карл Щрауб и работя за барон Фон Фелман.

Щрауб беше на годините на Майкъл, с късо подстригана руса коса и гладко обръснато лице. Тевтонската му физиономия рязко се отличаваше от загорелите и брадясали лица на миньорите. Той му подаде ръка и стисна силно неговата.

— Радвам се да се запозная с вас, хер Щрауб — отговори Майкъл. Немецът беше приятно изненадан да чуе един ирландец да говори немски.

— Много добре говорите езика ни, господине! — похвали го той. — Имате интересен хамбургски акцент. Къде сте го учили?

— Понаучих нещо като малък — обясни Майкъл и отново мина на английски — от един стар семеен приятел, който е от Хамбург.

Щрауб го поведе из улиците с широка крачка. От време на време се спираше, за да го изчака. Походката му издаваше дългогодишен военен стаж, най-вероятно имаше някакъв офицерски чин.

Майкъл гледаше да не изостава, но в същото време бе запленен от звуците и миризмите на новостроящата се колония. Куктаун явно процъфтяваше. Беше също така шумен и млад, както американските погранични градове, но много по-цветен. Тук можеха да се видят всякакви раси и националности с техните традиционни облекла и тази многоликост придаваше на града леко ориенталски вид, който му допадаше.

— Баронът ми писа да се погрижа за вас. Успели сте да впечатлите баронесата, докато сте били в Сидни. И двамата много ви ценят.

Майкъл се смути при споменаването на Пенелопе. Да спи с чужда жена не беше нещо, с което се гордееше.

— Трябва да благодаря на барона за неговата любезност, когато се видим — отвърна смутено той.

В този момент улицата се задръсти от тълпа пияни мъже, които се караха за нещо. Стана меле, но Майкъл и германецът предпочетоха да не се спират.

— Искам да го поздравя за прекрасния избор на съпруга. Тя беше изключително любезна с мен, докато бях в Сидни — продължи той.

Щрауб не изглеждаше много заинтересован от думите му. Обърна се, за да види изхода от боя между пияните, и цъкна с език:

— Така е всеки ден и всяка нощ — намръщи се той. — Властите са безсилни да контролират миньорите. Повечето от тях са истински хулигани. Щом изкопаят малко злато, тичат в Куктаун и го профукват на карти или на зарове. Или се напиват и на другия ден ги намират с прерязано гърло и празни джобове. Трябва да ви предупредя, господин О’Флин, в този град могат да затрият човек само заради дрехите на гърба му.

След десетина минути двамата мъже се намериха пред вратата на един хотел, който изглеждаше доста по-приличен от повечето, край които бяха минали. Сградата беше дървена, на два етажа и с широка веранда, оградена с железен парапет. Прозорците му гледаха към мангровите гори по брега на реката.

Щрауб го покани вътре. Около бара имаше няколко души, увлечени в оживен разговор. Още нямаше обяд, а очите им вече светеха. Какво ли щеше да е през нощта, запита се Майкъл.

— Да се качим на втория етаж — каза Щрауб. — Запазил съм ви стая. Тук не е лесно човек да осигури стая.

Майкъл се зарадва, че няма той да плаща стаята. Сигурно щеше да му коства цяло състояние, щом мъжете тук купуваха питиетата си с късове злато.

Стаята беше скромна, но чиста и имаше широк балкон към улицата. Между двете сгради на отсрещната й страна имаше празно място, през което се виждаше реката и лекият ветрец успяваше да достигне до стаята. Без този полъх Куктаун щеше да прилича на запалена пещ под тропическото слънце.

Майкъл остави багажа върху провисналата пружина на леглото и последва Щрауб на балкона. Те се отпуснаха на два стола и Майкъл с удоволствие установи, че двуседмичното му пътуване е приключило.

— Как ме разпознахте в тази блъсканица? — попита и се намести удобно в стола.

— На борда на кораба нямаше много мъже с черна превръзка на окото, господин О’Флин — усмихна се хер Щрауб.

Майкъл също се усмихна. Понякога забравяше, че превръзката му го отличава от останалите.

— Е, вече съм тук, господин Щрауб. Време е да разбера каква е конкретната ми задача — каза и плъзна поглед над покривите на къщите, към реката, която беше не по-малко оживена от сухоземните пътища в района. Кораби от всякакъв вид и размер плаваха по течението и срещу него. Гледката беше красива, повдигаше духа и те караше да се усещаш част от всеобщата суетня.

— Няма да научите всичко, господин О’Флин — вдигна пръст германецът. — Натоварен съм да ви кажа какво ще правите оттук нататък, но не и защо. Но предполагам, че са ви платили добре, за да изпълнявате заповедите.

— Заповедите са за войниците, хер Щрауб — кротко каза той. — Както виждам, вие сте човек, който е свикнал да издава заповеди.

Щрауб нервно изсумтя:

— Не е важно, какъв съм аз. По-добре да се върнем на вашите задължения към барона.

„Нека си играят игричките — ядосано си помисли Майкъл. — В края на краищата те плащат сметката.“

— Съгласен съм — каза делово. — Та какво трябва да правя?

Щрауб стана от стола.

— Първо ще се погрижа да смажем гърлата. Какво предпочитате за пиене? Ром, джин? — любезно попита.

— Един ром ще ми дойде добре — с благодарност отвърна Майкъл. Горещият ден и пътят си казваха думата. Чувстваше се уморен и жаден.

Изчака Щрауб да излезе от стаята и свали сакото си, но първо извади малкия колт от джоба и го премести в панталона. Беше му станало правило да не се разделя с оръжието си. С него си изкарваше хляба и най-вероятно щеше да е причина и за смъртта му.

Щрауб се завърна с бутилка ром и две чаши. Ромът беше с много добро качество. Явно баронът се грижеше добре за всичко. Или беше Пенелопе?

Германецът наля и вдигна наздравица. Двамата пресушиха чашите и той наля отново. После се наведе към Майкъл и изрече:

— Утре ще започнете работа. Първата ви задача е да наемете шест души. — Говореше отсечено, сякаш издаваше заповеди. — Трябва да са бушмени с военен опит или да са работили като полицаи. Да не са пияници и да са готови да изпълняват нареждания, без да задават въпроси. Ще им платите от банковата сметка, която е на ваше име. Мъжете трябва да са подготвени за сериозна експедиция, но не е задължително да са миньори. Най-важни са качествата, които ще им помогнат да издържат при тежки условия на живот — заключи той.

— Ще търсим злато на някакво много опасно място, така ли да го разбирам? — подсмихна се Майкъл.

— Повтарям ви, господин О’Флин — без въпроси, докато не навлезем в същинския етап на операцията — отвърна с равен тон Щрауб, като отмина тънката насмешка без коментар.

— Ясно — отвърна той. — Има ли още нещо, което би трябвало да знам?

— Това е всичко. Ако ви питат за целта на операцията, казвайте, че организирате златотърсаческа експедиция. Правителството на Куинсланд дава награда на всеки, който открие златно находище. Това ще е достатъчно, за да спре въпросите. Не е нужно да споменавам, че не познавате нито мен, нито барона. Това трябва да ви е пределно ясно.

Майкъл кимна. Нямаше защо да се заяжда. Беше поел работата за пари. Законна или не, тя бе добре платена, а това в момента беше най-важното.

Преди да привършат бутилката, Щрауб му обясни всичко за банковата сметка и за сумата, която би могъл да предложи на всеки един от мъжете. Заплащането беше повече от щедро. Докато говореха, Майкъл изпита чувството, че е нает за командир на някакъв малък частен военен отряд към щаба на главнокомандващия барон Фон Фелман. Твърде много приличаше на военна експедиция, нямаше нищо общо със златото по тези земи, за което всички бълнуваха. Но ако това беше военен отряд, с кого щяха да се бият?

Питаше се по-скоро от любопитство, отколкото от някакви морални терзания. Като войник на съдбата той бе убил много хора и въпросът със съвестта отдавна не съществуваше за него.

Щрауб подробно започна да го информира за екипировката и въоръжението на хората. След като всичко беше изяснено до най-малкия детайл, тевтонецът го покани да обядват заедно в трапезарията на хотела и Майкъл прие поканата.

Храната беше превъзходна — пържола със задушени картофи и зеле и чудесна английска бира. Компанията също.

По време на обяда Щрауб се превърна в съвсем друг човек — светски, изискан и забавен. Той бе впечатлен от познанията на Майкъл по родния му език. Майкъл от своя страна използва времето в трапезарията, за да упражни своя хамалски немски. Оказа се, че събеседникът му има добро чувство за хумор и забележките му за живота в австралийските колонии бяха проницателни и интересни. Но въпреки оживения разговор той не каза нито дума за себе си. Единствените въпроси, които прецени, че не заплашват сигурността на операцията, бяха тези за личния живот на барона.

Щрауб му разказа как Пенелопе срещнала Манфред фон Фелман, докато била на посещение при роднини в Прусия. Баронът се оженил за нея в навечерието на Френско-пруската война. След войната двамата се завърнали в Австралия. Семейството на барона имало икономически интереси в Пасифика. Базата им била в Сидни, но той пътувал непрекъснато из региона, за да управлява инвестициите си.

Ромът и бирата бяха накарали обикновено резервираният немец да се отпусне и той говореше за шефа си с фамилиарен тон, сякаш бяха роднини. Дори и да не беше така, Майкъл остана с твърдото убеждение, че между двамата съществува някаква близка връзка.

След обяда двамата напуснаха трапезарията и се върнаха на балкона, за да се порадват на следобедния ветрец. Щрауб се бе погрижил за още една бутилка ром и двамата продължиха да унищожават съдържанието й. Когато приключиха, слънцето вече залязваше.

Гостът си тръгна и Майкъл остана на балкона, загледан в издължените сенки на сградите. Потокът от хора не спираше. Само гласовете бяха станали по-силни и по-свадливи. Но алкохолът, примесен с красотата на тропическия залез, го унесоха и скоро потъна в дълбок и спокоен сън.

Уолъри лежеше безжизнен под съзвездията на Южния кръст. В болезненото му съзнание витаеха образи и видения от Свещената пещера. Духът на нирамбура му казваше да се върне на север. Там щяха да се случат събития, които трябваше да види с очите си, за да ги опише в историята на клана с охра и бяла боя.

Видението избледня и той бавно отвори очи. Скалите, сред които се криеше, вече се сливаха с нощния мрак. Единствената светлина идваше от звездите над него. Кучетата динго огласяха нощта, а нощните птици пееха своите тъжни песни и изпълваха душата му с отчаяние.

Той се опита да се надигне и изстена. Пулсиращата рана го мъчеше, но това, което го измъчваше още повече, беше, че духовете искаха от него невъзможни неща. Беше прекалено слаб, за да изпълни задачата. Устните му изгаряха от жажда. Знаеше, че наблизо трябва да има извор — усещаше влагата с кожата си, но беше толкова изнемощял, че не знаеше дали ще успее да го намери. Запълзя с усилие, като се остави на сетивата и на Праотците да го водят.

Скоро се добра до една падина между скалите, пълна с кална вода. Живителната течност ободри тялото му, но гладът му се засили. Двамата бели имаха храна, но вместо да я споделят с него, те го застреляха. В душата му се надигна омраза и наля мускулите му със сила.

— Кучи задници! — изруга, докато се опитваше да се изправи.

Том беше прав — тези думи наистина имаха чудодейна сила. Ето, Уолъри вече беше на крака.

Кръвта бе спряла, но ръката му беше подута и безжизнена. Той обаче трябваше да върви. Нямаше друг избор. Пое по обратния път и се запрепъва с треперещи крака по неравната земя. Намери копието, което бе оставил на земята, преди да заговори белите, въоръжи се отново и потърси звездите, които бележеха пътя му на север. Натам бяха тръгнали и тези, които го бяха простреляли. Щом слънцето се покажеше отново, той щеше да тръгне по следите им. Щеше да ги убие и да продължи натам, накъдето го водеха Гласовете.

18.

Нощта покри пристанището с тъмния си плащ. Носени от вечерния вятър, звънците по канала дрънкаха приглушено. Тропането на конските копита по „Куей“ дразнеше слуха на Морт, който бе залегнал над някакви морски карти и графики на океанските течения. Той не се чувстваше добре в Сидни и с основание. Тук законът не беше на негова страна. Веднъж онзи немец барон Фон Фелман да се върне от Самоа, с удоволствие щеше да напусне пристанището. Чувстваше се като у дома си единствено в открито море.

Хенри Симс стоеше пред вратата на капитанската кабина и се почесваше нерешително. Той бе новият пръв помощник-капитан и имаше много общо със своя предшественик. И той като Джак Хортън беше роден и израснал в „Скалите“, и беше също толкова жесток и примитивен. Но за разлика от него не бе наясно с лудостта на своя шеф.

Познанията му за корабите бяха твърде ограничени, но никой и не очакваше от него да ги има. Щедрата заплата му се даваше заради умението да върти добре ножа и за готовността му да пази гърба на капитана. Всичко, което трябваше да прави, беше да си мълчи и да извади камата, ако се наложи.

Нерешителността на първия помощник идваше от факта, че той вече бе научил колко много капитан Морт мрази да бъде обезпокояван заради външни посетители. Но този посетител беше различен и дори и ограниченият в умствено отношение главорез от „Скалите“ веднага надуши миризмата на пари и власт, която се носеше около тази жена, и не можа да й откаже да извика шефа си.

— Кап’тан Морт! — плахо извика той. — Една женска иска да те види.

— Коя жена иска да ме види? — раздразнено се обади Морт отвътре.

— Не й знам името. Просто ка’а, че тря’а да дойдеш при нея.

Последва кратка тишина и вратата се отвори. Морт се появи в пълната си униформа с все още разкопчана куртка.

— Какво, мамка му, иска тая жена? — нападна помощника си той.

— Ка’а, че иска да говори с теб. Т’ва е… — вдигна рамене Симс.

Морт закопча куртката си и тръгна след него. Сигурно някоя търговка идваше да му предложи глупавите си стоки. Щеше да я натири така, че да не се появява никога повече.

Но щом видя кой стои до мостика, войнственото му настроение се изпари. Страхът го завладя, удари го чак в бъбреците. Освободи помощника си и се приближи към гостенката.

— Госпожо Макинтош! Какво ви води на моя кораб, ако смея да попитам?

Инид се обърна и погледът й го прониза.

— Трябва да ви поправя, господин Морт — ледено изрече. — „Морски орел“ принадлежи на мен. Никога не е бил ваш.

Объркан от нейното напомняне, Морт измънка:

— Простете за необмисленото изказване. То е защото „Морски орел“ толкова време вече е под мое командване, че започвам да се чувствам отговорен за него като за свой собствен.

— Похвално качество, капитан Морт — отвърна тя. — Но нали за това зет ми ви плаща такава огромна заплата. От вас се очаква именно такова грижовно отношение към нашата собственост.

— Ако ми позволите да се върна на въпроса си, лейди Макинтош, какво ви води на „Морски орел“ тази вечер?

— За пръв път стъпвам на този кораб. — Тя се огледа наоколо. — Сметнах, че сега има подходящ повод да направя това.

— Подходящ повод? — попита подозрително той.

Инид беше сама на палубата, но той видя, че каретата я чака на кея и кочияшът не откъсва поглед от тях.

— Подходящ повод за какво?

Тя впи в него яснозелените си очи. За капитана техният изумруден блясък беше по-опасен от буря в морето.

— За да ви уведомя, че ще се наложи да потърсим друг капитан за кораба, преди да ви изправят пред съда за убийство — оповести тържествуващо жената.

Думите й го свариха напълно неподготвен.

Това беше миг, за който Инид бе мечтала дълги години. Какво ли не би платила, за да види този изверг да виси на бесилото, но поне засега никой не й гарантираше, че това наистина ще се случи. Затова пък никой не можеше да я спре да се наслади на страха му. Зениците на белезникавите му очи се свиха, устните му затрепериха и госпожа Макинтош се почувства отчасти отмъстена.

— Това е неизбежно — добави. — Ще ви помоля да осигурите всички документи и пътни листове, отнасящи се до „Морски орел“, и да ги предадете утре сутрин на секретаря на компанията Джордж Хобс, за да бъдат прегледани и съхранени надлежно. Ако не се подчините, ще бъда принудена да ви уволня незабавно. Надявам се заради вас самия да не ме карате да постъпвам така драстично.

Последното беше пълна лъжа. Всичко, което би уязвило убиеца на Дейвид, щеше да й донесе неизказана радост.

— Може би господин Уайт няма да е съгласен с начина, по който се отнасяте с мен — изръмжа като ранено животно Морт. — Нямате право да ме заплашвате!

— Не знам дали е съгласен или не, господин Морт, попитайте него — отвърна студено тя. — Но това няма никакво значение, понеже не той владее „Морски орел“, а аз. Гренвил Уайт е само управител на моите владения, нищо повече.

Те впиха погледи един в друг. Въздухът между тях затрептя от враждебност. Нейната бе продиктувана от ненавист към убиеца на Дейвид. Неговата бе насочена към жената, която имаше властта да го лиши от едничкото нещо на света, което обичаше — неговия кораб.

— Щом искате документацията утре, какво ще стане с експедицията на барон Фон Фелман, който нае „Морски орел“? — попита той. — Ще успеете ли да ми намерите заместник дотогава?

На устните на Инид се появи смразяваща кръвта усмивка:

— Понеже все още не сте арестуван, ще останете капитан на кораба и за този курс, капитане. Баронът плати солидна сума и знам, че вие можете да му осигурите добро обслужване по време на пътуването му.

— Благодаря ви, госпожо — язвително отвърна Морт. — Сигурен съм, че няма да останете разочарована.

— И аз съм сигурна, че няма да остана разочарована — все още със зловеща усмивка изрече тя. — Бог ми казва, че е така. Оставям ви да осмислите думите ми и да проумеете, че аз знам — вие сте убили сина ми. И ако се случи така, че законът ви пощади, ще се наложи да отговаряте пред Всевишния, когато му дойде времето.

Морт не се опита да отрече хвърленото в лицето му обвинение, щеше да бъде губене на време. Тази жена явно знаеше нещо. Освен това вместо сърце в пазвата си криеше къс стомана. Нямаше да се трогне от мили думи и неясни обяснения.

Госпожа Макинтош се обърна и слезе от кораба, без да се сбогува.

Стигна до каретата, прие помощта на кочияша да се качи и доволно се облегна на кожената тапицерия. Беше успяла да разклати наглото спокойствие на убиеца. Тази нощ той нямаше да спи, както и много други нощи. Щеше да се мята в постелята си, преследван от страха, щеше да се ослушва в очакване полицаите да почукат на вратата му и да го арестуват. И това щеше да стане един ден. В момента, в който детектив Кингсли предоставеше информацията си на Даниъл Дъфи, машината на закона щеше да се задвижи и с Морт щеше да бъде свършено.

Сега трябваше да се погрижи зет й също да си получи заслуженото. И за това щеше да й помогне друг от рода Дъфи. Колко странно, помисли си Инид, как се менят времената! Тези, които бяха нейни смъртни врагове, сега се превръщаха в най-надеждните й съюзници. Старото туземно проклятие, което бе донесло толкова много смърт на двете фамилии, сега ги обединяваше срещу общите им врагове.

Морт стоеше на палубата и се взираше в отдалечаващата се карета. Щом тракането на колелата заглъхна, той влезе в каютата си и стовари юмрука си върху бюрото. Не знаеше какви доказателства може да има срещу него Инид Макинтош, но тя не би си позволила да дойде и да злорадства, ако не беше сигурна в думите си. Взря се в разпилените по пода карти, после погледна към сабята, която висеше над койката. По необясними причини спомените му го отведоха в онази гореща и прашна ноемврийска утрин на шейсет и втора в централната част на Куинсланд, когато неговият отряд нападна и изтреби майолите в Глен Вю. В спомените му изникна неканеният образ на ирландския търговец Патрик Дъфи, завързан за дървото заедно с неговия чернокож работник. Преди да намушка и двамата със сабята си, ирландецът бе втренчил сивите си очи в него и го бе проклел. Пожела му същата болезнена смърт.

Морт тръсна глава, за да прогони спомена, и истерично се изсмя. Безумният смях отекна в тихата нощ и смрази кръвта на моряците, които отдавна бяха разбрали, че нещо не е наред с техния капитан.

За момче на единайсет години Патрик беше доста висок и добре развит. Зелените му очи гледаха открито и предизвикателно. Личеше си, че скоро щеше да се превърне в елегантен красив мъж, по който младите дами от австралийското общество щяха да въздишат.

Срещата между Инид и внука й се провеждаше в библиотеката на имението Макинтош. Госпожа Макинтош наблюдаваше с удоволствие момчето. Сега разбираше какво бе привлякло дъщеря й към неговия баща.

— Какво ти каза твоят… Каза ли ти господин Дъфи с какво име да се обръщаш към мен? — попита го тя.

— Лейди Инид — отвърна Патрик.

Тя кимна. Засега това беше достатъчно. Много скоро той щеше да научи цялата истина, но за момента трябваше да приеме объркващите факти от живота си наполовина. Кръвта на Макинтош, която течеше във вените му, щеше да му помогне да се справи с трудната ситуация. Трябваше да свиква с трудностите, защото на него се падаше отговорната мисия да продължи името на прославения род.

— Аз ще те наричам Патрик — каза тя и в гласа й се усети нотка на нежност, присъща на всички баби по света. — Господин Дъфи обясни ли ти какво ни предстои следващия месец?

В много отношения първата среща между бабата и внука приличаше повече на делова среща. Инид се замисли дали не е по-добре да го приеме в гостната вместо в мрачната библиотека със стени, покрити с библиотечни шкафове, но после се отказа.

В края на краищата това наистина си беше делова среща. Момчето изглеждаше леко притеснено, като възрастен, който присъства на разговор, от който зависи бъдещето му. Искаше й се Патрик да се почувства по-свободен, както трябваше да се чувства един наследник на най-голямата финансова империя в Австралия, но с времето и това щеше да стане.

Момчето бе обхванато от благоговение пред огромните размери на имението Макинтош. Никога, дори и в мечтите си, не си бе представяло, че една къща може да бъде толкова голяма и хубава. Библиотеката приличаше на огромна пещера, пълна със съкровища — защото за него всичките тези книги в масивни шкафове, украсени с метални и дървени орнаменти, бяха истинско съкровище. Освен книгите по стените имаше най-различни туземни оръжия — копия, нули и дървени щитове, както и древни бойни каменни брадви. Помещението приличаше на музей, а Патрик обичаше музеите. И макар мисълта, че ще трябва да напусне семейството си, да го натъжаваше, той бе привлечен от новия свят, който разтваряше вратите си за него.

— Каза ми, че ще замина с вас за Англия, за да получа подобаващо образование — отвърна той. — Спомена още, че заминаваме за дълго.

Инид долови тревогата в гласа му, но с удоволствие установи, че момчето не хленчеше като някое разглезено хлапе.

— Така е, но после ще се върнем — успокои го тя. — Ще можеш да си кореспондираш със семейството си, докато си там.

Инид можеше да си представи каква травма бе за него раздялата с близките му и сърцето й се изпълни с жал, но бързо прогони това чувство и отново доби делови вид.

— Господин Дъфи ми каза, че обичаш да четеш.

— Да. Обичам също и да се боксирам — усмихна се Патрик. — Чичо Макс ми е личен треньор. Казва, че един ден ще стана добър колкото Майкъл Дъфи, който също е бил негов ученик.

— Не мисля, че боксът е занимание за джентълмени — отбеляза Инид, но се усмихна, за да смекчи думите си. — Можеш да научиш много други интересни неща. Например да яздиш кон и да преследваш дивеч. Това ще ти прилича повече.

В себе си твърдо реши, че с бокса трябва да се приключи. Не отиваше на един наследник на Макинтош да размахва юмруци из задните улички на Сидни.

Лейди Макинтош прекара следващия час в разговор с внука си и след като изчерпаха повечето любими на момчето теми, остана силно впечатлена от природния му интелект. Той й напомняше за нейния собствен син и на няколко пъти едва не го нарече Дейвид.

Когато Даниъл дойде да го вземе, той завари една жена, съвсем различна от суровата лейди, с която бе говорил преди час. Очите й светеха с мек, топъл блясък, какъвто можеш да откриеш в очите на бабите, които се гордеят със своите пораснали внучета.

Прислужницата отведе Патрик в кухнята, за да го гости с кифлички с крем и мляко, а двамата възрастни уточниха още веднъж всички подробности по пътуването му. Госпожа Макинтош увери адвоката, че ще се грижи за Патрик като истинска баба и че ще му позволява да пише до хотел „Ерин“, когато пожелае.

Когато излязоха от дома на Макинтош, Даниъл не можа да сдържи усмивката си, припомняйки си един друг младеж, също толкова очарован и въодушевен от жените Макинтош, колкото неговият Патрик сега.

Инид проследи отдалечаването на файтона от прозореца. Видя, че Патрик непрекъснато се обръща, за да погледне още веднъж импозантната сграда на имението, и се изпълни със задоволство. Един ден той щеше да разбере кой всъщност е и щеше да притежава всичко това, както и най-скъпото — „Макинтош къмпани“. И нейната кръв щеше да пребъде!

19.

Майкъл не разбра какво го извади от дълбокия сън, но инстинктът му на войник го накара да отвори очи. Дали беше поскърцване на дъска или внезапно затишие на жуженето на комарите, но имаше нещо, което го обезпокои. Нещо, което накара кожата му да настръхне. Беше убеден, че не е сам, че опасността го дебне от близкия ъгъл на стаята.

— Ако мислите за оръжието си, господин Дъфи — обади се един глас в тъмното, — забравете. Аз го намерих преди вас.

Майкъл отвори очи и примига няколко пъти, за да фокусира лицето, изплувало от тъмния ъгъл на стаята.

— Отново се срещаме, господин Браун — каза. Англичанинът беше заел стола, на който целия следобед бе седял хер Щрауб. — Надявам се да сте се сетили да вземете и някоя бутилка с вас. Алкохолът ще помогне по-лесно ще преглътна срама, че сте взели оръжието ми.

Той се опита да проясни мислите си. Имаше нещо в думите на англичанина, което силно го обезпокои. Нещо много важно… Изведнъж името гръмна в главата му като бомба и сънят избяга далеч от очите му. Браун го бе нарекъл Дъфи!

— Съжалявам, господин Дъфи, или да ви наричам просто Майкъл? — каза спокойно Браун, макар че беше под голямо напрежение.

Колкото повече научаваше за мъжа пред себе си, толкова повече се засилваше страхът му от него. Знаеше, че ако реши, господин Дъфи щеше да го застреля, без да му мигне окото. Подозираше, че пистолетът, който бе намерил, не е единственото оръжие на този опасен мъж, и излезе прав. Малкият револвер, който държеше винаги до тялото си, беше вече в ръката на Майкъл, който се чудеше дали да не го покаже на неканения си гост. Но беше любопитен да разбере кой се крие зад човека, с когото бе играл карти по време на пътуването си от Самоа.

— Не се безпокойте — продължи небрежно Хорас. — Само ние двамата знаем кой сте.

После най-неочаквано протегна ръка и му върна колта.

— Заповядайте! — каза приятелски. — Не мисля, че ще имате нужда от него. Не съм дошъл при вас с лоши намерения.

Майкъл прибра оръжието.

— Не знам защо сте дошли, но мисля, че сте в голяма беда, господине. — Извади ръката си изпод завивката. Малкият пистолет проблесна в ръката му.

Хорас се усмихна привидно спокоен:

— Ще ме убиете само защото знам истината за вас? Но аз не съм тръгнал да ви издавам. Просто ви осведомявам, че няма смисъл да отричате, че сте Майкъл Дъфи от Сидни, същият, който е бил в състава на военната бригада на Фон Темски, бивш член на армията на Съединените щати, и още, агент на служба при германците. Няма смисъл да отричате всичко това.

Хорас говореше тихо, с някаква интимна близост и увереност, което убеди Майкъл, че наистина е безсмислено да отрича самоличността си.

— Не бих искал да обиждам вашата интелигентност, като отричам очевидното — отвърна. — Но ми е интересно кой сте вие. Не е обичайно шляещи се аристократи като вас да ме следват от единия край на Тихия океан до другия. Съмнявам се, че сте само един обикновен емигрант, господин Браун, ако това е истинското ви име.

— Това е истинското ми име — въздъхна Хорас. — И аз наистина съм емигрант, който обикаля Пасифика, защото не може да се прибере у дома. Поне за роднините ми.

— А за останалата част на света?

— Нека кажем, че имам сериозни делови интереси в тази част на земното кълбо — бавно отговори Хорас. Той обмисляше всяка своя дума, внимаваше да разкрие точно толкова от своята самоличност, колкото би задоволило любопитството на събеседника му. — Мисля, че сам можете да се досетите за естеството на работата ми. Ние с вас имаме много обща съдба, господине, като изключим факта, че вие сте издирван за убийство… или по-добре — бяхте издирван за убийство, преди да ви обявят за умрял.

— И това ли знаете? — примирено изсумтя Майкъл.

Вече разбираше с какъв човек си има работа. Малко по малко завесата започна да се повдига и той видя, че пред него седи опитен шпионин, който работи за някое мощно разузнаване. Иначе откъде щеше да знае такива подробности за живота му? Въпросът беше чии интереси защитаваше.

Хорас свали очилата си и внимателно почисти стъклата им в ръкава на ризата си. После отново ги постави на върха на тумбестия си нос.

— Един ден ще трябва да ми разкажете как убедихте Темски да инсценира смъртта ви. Чух, че маорите го убили през шейсет и осма. За съжаление нямах подходящ случай да се запозная с този колоритен командващ на рейнджъри, но съм чувал много за него от колегата му капитан Джаксън. Бил е наистина забележителен човек, също като вас. Бихме могли и него да наречем войник на съдбата. Бивш офицер от пруската армия, после воюва срещу испанците в Никарагуа и накрая го виждаме начело на горските рейнджъри в Нова Зеландия. И също като вас е мечтал да стане художник. Има и още нещо, което ви сближава. И той е бил харесван от жените като ваша милост. Не е било трудно да станете приятели с човек, който прилича толкова много на вас.

Майкъл бе потресен от подробностите, които знаеше този човек, особено детайлите по военните операции на рейнджърите на Фон Темски. Не би могъл да получи тази информация без достъп до военните архиви.

— За кого работите, господин Браун? — запита го направо. — За британското външно разузнаване?

Хорас не се стресна от въпроса, нито от заплашителния му поглед:

— Да кажем, че защитавам интересите на кралица Виктория, да я благослови господ, нея и всичките й поданици. Нека да се върнем към вас. — Гласът му стана твърд и делови. — Във ваш интерес е, господин Дъфи, да поемете ръката, която ви подавам. Ако се съгласите, между нас би могло да се установи дълго и щастливо сътрудничество като при един сполучлив брак, ако мога така да се изразя. Но ако откажете, боя се, че раздялата ще бъде по-лоша и от най-скандалния развод.

Майкъл разбра алегорията му. Ако не се съгласеше да сътрудничи, много скоро щеше да се озове в някоя тясна килия и да чака да го екстрадират за Нов Южен Уелс, където бесилката го чакаше вече шест години. Този човек беше умен и опасен. Трябваше да запази спокойствие и да не отказва нищо директно.

— Нека чуем какво предлагате — отвърна. — Нещо ми подсказва, че нямам друг избор, освен да ви изслушам.

Хорас се усмихна и видимо облекчен, се отпусна назад.

— Мисля, че нашият брак трябва да започне с уточняване на отношенията в бъдещата ни връзка. Съпругът ще бъда аз. Ще приема за чест, ако ме наричате с малкото ми име — Хорас. Запомнете — Хорас, не Хори, както ме наричаше бавачката ми. И, разбира се, ще трябва да минем на ти.

— Хорас — повтори Майкъл и се усмихна невесело. — Днес бях приветстван от един германец, заплашван от представител на правителството на Нейно величество, а в момента ми предлагат брак, който не мога да откажа. Всичко това ми идва малко в повече.

Хорас се засмя. Американецът имаше чувство за хумор и, това, както и твърдият му характер определено му харесваха. Почувства се добре в компанията на равностоен… още не можеше да определи дали ще бъде враг или приятел. Беше освежаващо разнообразие тук, на границата между цивилизацията и дивия свят.

— Трябва да призная, че те излъгах, Майкъл — казах, че не съм донесъл нищо за пиене… — Извади от вътрешния джоб на сакото си една сребърна плоска бутилка. — Надявам се, че ще се присъединиш към мен. Нека вдигнем тост за общото ни бъдеще. Мога да те уверя, че съвместната ни работа ще ти донесе заплата, отговаряща на високите професионални умения, които притежаваш. После бих искал да ти задам няколко въпроса. Отговорите са от изключителна важност и за Англия, и за Куинсланд.

Наля една чаша с бренди и я подаде на Майкъл. Той самият реши, че ще пие направо от бутилката.

— За Нейно величество, господ да я поживи! — каза.

— За Сейнт Патрик! — вдигна чашата си Майкъл. — А англичаните да вървят по дяволите!

Те отпиха и пристъпиха към работа. Хорас зададе въпросите си и уговориха следваща среща.

Когато излезе от стаята на Майкъл, вече просветляваше. Забърза към хотела си. Стъпките му изплашиха един тлъст розов гущер геко, който пълзеше по стената на хотела, и животинчето изпищя пронизително.

Хорас подскочи от неочаквания писък. Нервите му бяха опънати и дори и такова невинно същество можеше да го изкара от релси. Успокои се едва когато затвори зад себе си вратата на хотелската си стая. Мислеше за информацията, която получи от Майкъл. Ирландецът сподели с него всичко, което знаеше, проследи цялата верига от събития, която го беше довела до Куктаун. Немците замисляха нещо, което в никакъв случай нямаше да е в интерес на Британия. Но какво?

Обединена Германия на Бисмарк се бе превърнала в сериозна икономическа и военна сила в Европа, а Хорас знаеше от историята, че такава сила рано или късно започва да мечтае да се превърне в империя. Досега нищо не показваше намерението на Бисмарк да завладее територии от Пасифика. Той търсеше нови пазари из региона, също като Франция, Холандия и дори Съединените щати, но никога не бе имало и намек за политически и военни интереси. След конфликта между германци, американци и британци в Самоа нещата се успокоиха и тръгнаха постарому, макар че Хорас очакваше сблъсък между Короната и Бисмарк на стария континент. Германия трупаше оръжие и военна мощ и това неминуемо щеше да има своите последствия. Но в Министерството на външните работи не искаха и да чуят. Смееха му се. За тях Франция си оставаше традиционният враг не Германия. И ето сега за него беше ясно, че Бисмарк оглежда местата на картата, където червените мундири[1] все още не бяха стъпвали.

Хорас трябваше спешно да изпрати докладна в Лондон. Седна на бюрото и започна да пише: „Германия има намерение да разшири политическото си влияние в Пасифика. Очаквам бъдещи проблеми…“

Спря и премисли още веднъж всичко, което бе научил от Майкъл. Ирландецът имаше задача да наеме шестима мъже със сходни на неговите умения. Ако някой се интересуваше за целта, трябваше да отговаря, че сформира проучвателна експедиция. Къде? Какво щеше да проучва тази експедиция? Дъфи не знаеше. Баронът щеше да пристигне с „Морски орел“, чийто капитан беше Морисън Морт. От майор Годфри знаеше, че този тип има лоша слава и няма никакви задръжки, стига да му се плати добре.

Хорас съпостави всички факти и отговорът дойде сам. Тежковъоръжен отряд от мъже с военен или полицейски опит, Майкъл Дъфи с неговия опит да води война в джунглата и капитан Морт, който бе вилнял из тихоокеанските острови и познаваше района като петте си пръста. Имаше само едно място, което предлагаше работа за мъже с такива умения. И само едно място, което би могло да има стратегическо значение за политиката на разширяване на немското влияние в областта.

Нова Гвинея.

Огромният тайнствен остров на север от Източна Австралия беше все още неизследван. Смяташе се, че на него живеят ловци на глави и канибали. На острова имаше непроходими гори и високи планински вериги, чиито върхове се криеха в облаците. Нима немците замисляха да завладеят острова с шепа хора? Такъв стратегически ход би бил сериозна заплаха за сигурността на британските владения.

Той съзнаваше, че това са само предположения. Нуждаеше се от доказателства и от още информация и единственият човек, който би могъл да му свърши работа, бе Майкъл Дъфи, макар че ирландецът не гореше от желание да сътрудничи на Короната. Той беше просто един наемник, а наемниците работеха за този, който плаща по-добре. Не се измъчваха от чувство на патриотизъм.

Трябваше да го убеди да застане на негова страна. Да намери нещо, което щеше да го накара да заработи срещу домогванията на немците да анексират острова, ако, разбира се, подозренията му се потвърдяха.

Хорас се зае да описва всичко, което бе научил, както и изводите, до които бе достигнал. Докато стигнеше до Лондон, докато прочетяха доклада и докато „умните глави“ в международния отдел вземеха решение какво да предприемат, немците сигурно щяха да са завършили мисията си. Изведнъж отговорът на въпроса проряза съзнанието му като мълния. Капитанът на „Морски орел“ беше ключът, който щеше да му осигури лоялността на Майкъл. Още в Сидни английският агент се бе разровил в миналото на семейството на Майкъл. Името на Морисън Морт бе изникнало като смъртоносно семе в градината на Дъфи. Острият му като бръснач ум веднага състави план как да спре барона и малката му армия. И това не бе включено в доклада му.

[1] Червени мундири — униформата на британските войски е червена. — Бел.прев. ↑

20.

Кингсли беше възхитен от богатата наредба в кабинета на Даниъл. Но и адвокатът, също като Инид Макинтош, не му се зарадва много. Имаше нещо хлъзгаво и неприятно в този полицай, мислеше си Даниъл. Всеки път, когато го попиташе, дали умиращият е споменал името на Майкъл, той извърташе въпроса и не отговаряше.

— Какво мислите за тази информация, господин Дъфи? — попита детективът.

Адвокатът се намръщи и се изправи.

— Боя се, че информацията, която ми дадохте, е стара и трудно доказуема, господине.

Кингсли сви устни. Той не обичаше адвокатите и тази среща още повече затвърди мнението му за тях.

— Ами признанието на Джак Хортън, че двамата с капитан Морт са убили онези туземни момичета? Какво ще кажете за това?

— Не е потвърдено от свидетелски показания. Няма никой, който да е чул или да е видял нещо подобно — уморено отвърна Даниъл. — Трябва ни трети човек. Като полицай вие знаете много добре каква е практиката. Всичко, което ми казахте, е само потвърждение на нашите подозрения, нищо повече. Няма нищо черно на бяло. — Отново седна, сякаш не очакваше нищо повече.

— Най-искрено ми се искаше да мога да ви кажа нещо повече. — Кингсли скръцна със зъби и стана от стола си. Явно не можеше да измъкне още пари от тази история, особено от тип като господин Дъфи. — Желая ви приятен ден, господине — каза рязко.

Даниъл кимна. Не си направи труда да го изпраща до вратата. Седеше загледан в стената насреща. Но щом Кингсли излезе, сложи листовете пред себе си и изчете всичко, което бе записал. Ако само сержант Фарел успееше да намери някаква връзка между Морт и убийството на онази проститутка! Трябваше му нещо по-скорошно, с подробности и доказателства, които щяха да убедят съдиите да окачат примката на врата му. Но перспективите не бяха добри. С всеки изминал ден шансовете да го уличат ставаха все по-малки. Злото отново щеше да оцелее. Като плъховете, които разнасяха чумата из „Скалите“.

В ранните утринни часове Гренвил Уайт се събуди. Чаршафите му бяха мокри от пот.

Преследваше го все същият кошмар — лицето на проклетия Майкъл Дъфи. Лежеше си удобно в гроба и нагло му се присмиваше. „Ако изобщо е мъртъв“ — помисли си и затрепери така, че зъбите му затракаха. А имаше вероятност и проклетото му копеле да е оцеляло, независимо какво разправяше тъщата му за съдбата на бебетата в онези детски приюти.

Гренвил се измъкна от леглото, навлече халата и тръгна към библиотеката. Всички в къщата спяха. Тази нощ Фиона не беше вкъщи и децата бяха под надзора на бавачката. „Сигурно е при Пенелопе“ — горчиво си помисли той. Запали фенер. Тук беше неговото лично пространство. Тук идваше, когато трябваше да обмисли своите ходове срещу враговете си или да се отдаде на перверзните си удоволствия. Сега щеше да го използва за обмисляне на ситуацията.

Нощните кошмари започнаха, откакто Инид заплаши да разклати позициите му в компанията и заговори за някакъв тайнствен наследник, подкрепян от нея. Ако изчадието на Майкъл и Фиона беше живо, къде би могла да го скрие онази бавачка Моли О’Рурк? Той сви вежди и прецени всички варианти. Постепенно устата му се разтегли в зловеща усмивка. Къде другаде би могла да го заведе освен при семейство Дъфи! Ирландците си бяха такива — отдадени на семейството и на клана. Там трябваше да търси момчето.

Гренвил отиде до кожения диван и легна, за да обмисли как да постъпи. Ръката му почувства гладката животинска кожа на облицовката. Тя напълно отговаряше на животинските желания, които бавно запалиха кръвта му. Фиона нямаше да се прибере до сутринта, а той имаше нужда да освободи напрежението от тялото си. Би било жалко да изпусне такъв удобен момент. Стана от дивана и се отправи към стаята на сладките си дъщери.

Капитан Морисън Морт предпочете да нощува на кораба. Тихо прошепнатата, но убедителна заплаха на лейди Инид Макинтош беше добре планирана и даде своите плодове. Параноята, която го мъчеше отдавна, тази нощ не му позволи да затвори очи. Стряскаше се при всеки шум откъм кея. Дали не идваха да го арестуват?

Беше решил да не напуска кораба до отплаването му. Единствено потъването на „Морски орел“ би могло да го изкара от каютата. Но Гренвил Уайт обърка плановете му. Симс почука на вратата и предаде съобщение, че шефът му го чака в едно съмнително заведение в Глиб. Той се начумери, но не можеше да си позволи да откаже. Господин Уайт беше единственият човек, който би могъл да го предпази от злата Инид Макинтош. Стана, нае двуколка и скоро се намери пред мръсния коптор, където бе определена срещата. Посрещна го навъсен портиер и го преведе през дългите тесни коридори към хола. Вратите на проститутките стояха отворени в очакване на следващи клиенти. Морт с отвращение отвърна очи от невчесаните и мърляви жени, които се излежаваха в стаите си и подвикваха след него. Жалка картинка, поклати глава той. Гренвил Уайт нямаше никаква класа, щом можеше да се завре в такъв коптор.

— Влез в офиса — изръмжа здравенякът.

Морт се подчини и влезе в стаята. Тук обстановката беше много по-добра от дупките, покрай които бе минал.

Гренвил седеше на леглото. Не стана, когато Морт влезе.

— Доволен съм, че се отзовахте веднага на поканата ми, капитане! — каза той и махна с ръка, за да освободи портиера. — Бих ви предложил стол, но както виждате, в стаята няма такива екстри. Ще се наложи да останете прав.

— Всичко е наред, господин Уайт — измърмори Морт.

— Нуждая се отново от вашите специални услуги — продължи Гренвил. — Дълго време не съм ви молил за услуга.

Морт подсмръкна притеснено. Ако работата беше незначителна, шефът му щеше да дойде при него на кораба. Но щом бе предпочел да се срещнат тук, явно ставаше дума за нещо много специално. Например за нечий живот. Но кого трябваше да убие?

— Чух за трагичната загуба на вашия пръв помощник-капитан — спомена Гренвил. — Вие ли го убихте? Или натоварихте друг с тази работа?

Морт го изгледа мрачно. Не се страхуваше от него, но след като го спаси от бесилото, господарят му на практика го притежаваше, така че трябваше да внимава.

— Не бих казал, че имам нещо общо със случая — излъга. — Но се получи добре за всички.

Гренвил се усмихна разбиращо и заряза темата. Въпросът му получи отговор и оценката му за свършената работа щеше да добие материален израз по-късно. Капитанът щеше да получи съответния бонус към заплатата си.

— Не ви извиках заради Хортън — продължи той. — Причината е, че трябва да свършите нещо много важно за мен, преди да отплавате за Куктаун с барон Фон Фелман. Случаят засяга едно име, което вие добре познавате.

— Кое е това име — предпазливо попита Морт.

— Дъфи.

Капитанът пребледня. Името всяваше в него необясним страх. Докато беше в открито море, сънят му често бе спохождан от един стар абориген с боядисано в охра лице. Той се появяваше и заставаше мълчаливо пред него. Не помръдваше, просто стоеше там и го гледаше. Това се случваше винаги на границата между съня и реалността и точно преди образът да изчезне, неизменно изникваше името на Дъфи.

— Разбира се, че го познавам — едва намери сили да отвърне той. — Искате да се справя с онова куче Даниъл Дъфи, адвоката?

Гренвил поклати глава:

— Не, той не е заплаха. Искам да организирате издирването на едно момче, което трябва да е на около единайсет години. Много е вероятно то да е син на един друг Дъфи, който имах нещастието да познавам преди много години. Казваше се Майкъл. Не го познавате лично, защото тогава сте били на работа в конната полиция в Куинсланд. Подозирам, че момчето е живо и живее в хотел „Ерин“. Там живее и неговият чичо Даниъл Дъфи, който е ваша грижа. Искам да се уверите, че момчето съществува.

— И ако го намеря? Какво следва после?

— Ще предприемете съответните мерки, за да изчезне от лицето на земята завинаги.

Морт се навъси. Не че имаше някакви скрупули по отношение на малките момчета, но рискът беше голям. Щом това хлапе живееше с чичо си, за Морт ставаше опасно да се приближава толкова близо до човека, който едва не го окачи на въжето преди години.

— Мога да се заема със случая — отвърна, — но няма да рискувам да се забърквам лично. Преди няколко дни при мен дойде госпожа Инид и ме предупреди, че може би скоро ще ме арестуват за убийството на сина й. Не знам откъде е получила информация, но съм сигурен, че не блъфираше. Трябва да се пазя, господин Уайт.

— Напълно ви разбирам, капитане. — В гласа на Гренвил се долови съчувствие. — Само се надявам на помощта ви да изберем точните хора за тази работа. Освен това мога да ви уверя, че моята тъща няма никакви доказателства, които ви уличават в убийството на моя обичан братовчед Дейвид. Тя е една стара безпомощна жена, която се вкопчва във всяка дума, която би могла да я възмезди за загубата й. Ако вашите момчета си свършат добре работата, тя скоро ще сдаде властта и аз ще придобия пълен контрол над „Макинтош къмпани“. Не се безпокойте заради брътвежите на горката женица. Ще ви кажа нещо, което, сигурен съм, би ви доставило голямо удоволствие — добави. — Свършете тази работа с копелето на Дъфи както трябва, и аз ще ви прехвърля собствеността на „Морски орел“, след като тъща ми се оттегли.

Сърцето на Морт подскочи, но той сдържа радостта си. Внимателно погледна шефа си в очите. Не се ли шегуваше? „Морски орел“ — негов! Дори и в най-смелите си мечти не се бе надявал на такава висока отплата. Това, което обичаше от цялото си сърце, щеше да бъде негово?! Изведнъж го обзеха съмнения.

— Госпожа Макинтош никога няма да одобри подобен ход от ваша страна — почти сърдито отвърна той.

— Госпожа Макинтош няма защо да знае — усмихна се студено господин Уайт. — Документите могат да се оформят тайно. Ще използваме някои вратички в съществуващия закон и вие ще получите копие от нотариалния акт, надлежно подписан от мен. Залагам името си, че договорът ще бъде зачетен от всеки съд в тази страна.

Морт се отпусна. Въпреки недоверието си към всички и всичко той имаше уважение към официалните документи и думите на господин Уайт го успокоиха.

— И, господин Морт — добави Гренвил, — нали не е нужно да добавям, че всичко, за което говорим, трябва да си остане между тези четири стени?

— То се подразбира, господине — кимна той. — Ще пристъпя веднага към организиране на хора за изпълнение на задачата.

Огледа стаята и продължи:

— Малко ме учудва фактът, че пожелахте да се срещнем в място като това, господин Уайт. Мислех си, че можехте да намерите нещо по-добро.

Гренвил се усмихна мрачно:

— Не е нужно да харчиш парите си за излишен лукс, ако можеш да намериш всичко необходимо за плътските си желания и на такова място. Клиентът си иска своето, независимо дали е в някой дворец или в бардак. Така че, ако нямате други въпроси, ще се погрижа за парите, които ще са ви необходими за задачата, която ви поставих.

Морт нямаше други въпроси. Да намери хлапето и да го убие — за това не се изискваха някакви специални познания. Всичко, което трябваше да притежава човек, беше жестокост и липса на състрадание.

Мъжът, когото Морт нае за тази работа, беше добър професионалист. Името му беше Чарли Хийт и въпреки че бе убил двама души, никога не бе изправян пред съда. Беше грозен, с порочна физиономия и винаги можеше да бъде намерен из кръчмите в „Скалите“. Наред с внушителните си размери той притежаваше изключително пъргав ум и съобразителност — качества, които в един друг живот биха направили от него отличен детектив.

Появяването му в „Ерин“ предизвика любопитството на Макс Браун, чието набито око веднага забелязваше тези, които не бяха редовни посетители на бара. Хийт влезе и веднага започна да задава въпроси за семейство Дъфи. Това събуди подозрението на стария барман.

— Какфо искаш да научиш за семейство Дъфи? — намеси се в един от разговорите. — Много питаш, майн френд.

Чарли забеляза агресивната нотка в тона му и го изгледа високомерно, като човек, който съзнава силата си и способността си да причинява болка.

— Не ти влиза в работата, боклук — процеди през зъби. — Питам за обща култура.

Макс го изгледа и Чарли с изненада установи, че в очите на дебелака нямаше страх.

— Я по-добре иди да задаваш въпросите си другаде — изръмжа германецът. — Семейство Дъфи не са хора, дето ще си имат работа с такъв като теб. Айде, омитай се, да не те изхвърля аз.

Кръвта на Чарли кипна от явното предизвикателство, но той успя да сдържи желанието си да извади ножа и да го забие в тлъстото му лице.

— Ще си тръгна, боклук! — изсъска. — Не искам да гледам повече противната ти физиономия. Но ако те срещна някога на улицата… мисли му!

Обърна се и излезе от бара.

Макс го проследи с поглед и се постара да запомни лицето му. Може би щеше да се наложи да убие някого, преди да се пенсионира, помисли си. Бившият моряк познаваше жестокостта. Бе служил на кораби, които бяха в предните бойни редици на немската армия през петдесетте. Бе участвал в героични битки, но и в такива, които спокойно можеха да се нарекат касапници, така че един заклан повече нямаше да му обърка сметките пред Всевишния.

Вдигна една празна чаша от бара, огледа я и започна яростно да я търка с парцала, докато стъклото не заблестя като кристал. Умът му беше далеч от работата, която вършеше. Продължаваше да си припомня лицето на досадния посетител. Нещо го бе обезпокоило и то не беше арогантността на мъжа. Кое беше толкова важно около семейство Дъфи, че този тип разпитваше за Патрик и Мартин? Та те бяха още деца! Виж, ако разпитваше за Даниъл, Макс можеше да разбере. Недоволните клиенти често ставаха врагове на адвокатите си. Но какво общо имаха хлапетата?

Чарли Хийт излезе от „Ерин“ и доволно потри ръце. Беше научил, че Патрик е момчето, от което се интересуваше капитан Морт. Оттук нататък беше само въпрос на време да разбере как изглежда малкият. После трябваше внимателно да планира времето и мястото на убийството му и да пристъпи към работа. Едно единайсетгодишно момче не беше никакъв проблем. Предстоеше му да вземе най-лесно изкараните петдесет фунта в своя нелек живот.

Той намери капитан Морт и му предаде информацията. От своя страна Морт информира Гренвил Уайт. Щом подозренията, че синът на Майкъл е жив, се потвърдиха, нощите на Гренвил станаха още по-дълги и мъчителни. Този път нямаше да има грешки, стискаше юмруци той. Този път нямаше да изпусне хлапето, както някога изпусна бащата. Нека Дъфи да продължава да тормози сънищата му! Скоро към него щеше да се присъедини и синът.

21.

— Тук няма нищо освен камъни и мухи, Хари — обърна се Франк към приятеля си, който клечеше до една скала и я чоплеше с миньорската си кирка. — Камъни, мухи и чернилки.

Хари изсумтя и стана, за да раздвижи схванатия си врат. Изглежда, че експедицията им щеше да завърши безславно. Освен туземеца, когото бяха застреляли вчера, нищо извънредно не се беше случило. Той се огледа. Навсякъде се виждаше едно и също — камъни и ниски храсти. И безмилостното слънце, което сипеше жар над главите им.

— Този черньо, дето го застреля вчера, говореше английски — обърна се към приятеля си. — Напълно излишно за един майол, не мислиш ли?

Франк се опита да се изплюе, но устата му беше прекалено суха, за да събере достатъчно слюнка.

— Нали не мислиш, че сбъркахме? Видиш ли черен, стреляй, без да мислиш. Така знам аз.

Замери един гущер с парче кварц от скалата, която бе проверил за злато, но животинчето успя да се шмугне между камъните и да избегна удара.

— Как си с водата? — попита той и избърса потта от челото си.

Хари извади манерката си и я разклати:

— Намалява. Ще стигне за един ден, и край.

— И мойта е толкова. Май ще трябва да се върнем при рекичката, през която минахме вчера. Да напълним манерките и да се връщаме в Палмър.

Хари кимна спокойно. Нито един от тях не показа тревогата си за положението, в което се намираха. Бяха толкова развълнувани от възможността да намерят своя собствена златна мина, че се впуснаха в тази експедиция, без да помислят за безопасността си. Храната не беше проблем. Носеха големи количества брашно, чай, захар и консервирано месо. Но водата беше от жизнена важност в този полупустинен район.

Двамата мъже качиха торбите на гърба си и поеха по обратния път. Не бяха изминали и десетина крачки, когато Хари спря, засенчи с ръка очите си и се втренчи в хоризонта.

— Франк — каза тихо. — Мисля, че виждам черния. Ей там, на високото.

Приятелят му също спря и се вгледа в посоката, която му показа Хенри.

— Май си прав. Този е същият, когото прострелях. Мамка му, мислех, че вече е нахранил гарваните със смрадливото си месо.

Той вдигна пушката си и се прицели в дребната неподвижна фигура пред него.

Уолъри видя димното облаче и секунда по-късно чу изстрела. Оголи зъби в жестока усмивка. Глупаци! Не виждаха ли, че е извън обсега на снайдерите им? Може би трябва да им предаде някой урок по стрелба, помисли със задоволство той.

— Дори не помръдна — прошепна Хари с нотка на страх в гласа. — Изглежда, не се бои от нас.

— Трябва да се приближим. — Франк презареди. — Тогава ще видиш как ще заподскача от куршумите.

Но Хари не бе толкова сигурен. Имаше нещо в този майол, което го объркваше и караше сърцето му да се свива в страх. Сякаш стояха пред някаква древна сила, която не се боеше от тях.

— Може би трябва да го оставим на мира. Да си върви по пътя, а ние по нашия — прошепна. — Не ми харесва тази работа, Франк. Имам усещането, че може да не е сам.

— Спокойно, Хари! — с чувство на превъзходство каза Франк. — Имаме си нов ле мат, който ще ги държи далеч от нас.

Ле мат беше новият вид голям револвер, който беше получил славата си на добро оръжие в гражданската война в Америка. Единственият недостатък беше, че обсегът му на действие беше малък.

— Имаме си, Франк, но въпреки това не съм спокоен — сви се зиморничаво Хари.

Франк го изгледа с презрение.

— Аз тръгвам след дивака! Ще приключа с него веднъж завинаги! — решително каза. — И ако все още имам до себе си партньор, той ще тръгне с мен.

Уолъри следеше внимателно всяко действие на белите мъже в ниското. Изглежда, спореха за нещо. Появяването му ги бе провокирало, както го бе планирал. Щом видя, че тръгнаха към него, кимна удовлетворено. Надяваше се да стане точно така.

Въпреки че лявата му ръка беше подута и изтръпнала, той не се безпокоеше. Дясната бе достатъчно силна, за да може да изпрати в целта своите дълги копия. Най-трудното беше да накара двамата мъже да го последват. Но ето че глупаците се хванаха на въдицата.

— Кучи задници! — изруга и се изкиска. — Уолъри ви чака!

Цял ден дивият майол ту се показваше, ту се губеше. Неговият призрак трептеше сред адската следобедна мараня и винаги се оказваше една крачка зад пределната линия, до която достигаха куршумите им. И те продължаваха да се препъват нагоре из камъните, по лицата им се стичаха вадички от жегата и от умората, а очите им смъдяха от солта.

— Франк, отдалечаваме се от реката — размърда напуканите си устни Хари, отпусна се на колене за кратка почивка и се огледа тревожно наоколо. — Кучият му син, играе си с нас като котка с мишка.

Приятелят му се свлече до него и се подпря на пушката си. И той бе започнал да осъзнава ситуацията. Черното копеле ги бе подвело. Изменяше едва забележимо посоката, така че да ги отдалечи от жизненоважната за тях вода.

— Знаеш ли, Хари — неохотно призна. — Мисля, че си беше прав. Време е да зарежем черньото и да продължим пътя си.

Уолъри видя, че преследвачите му са готови да го изоставят, и изпита огромно разочарование. Надяваше се да продължи играта до тъмно, но сега трябваше да промени плановете си и той бързо намери решение. Като всички живи същества те щяха да се отправят към реката и копието му щеше да ги посрещне на брега.

Движенията на преследвачите му показваха, че са изтощени. Силите им отслабваха от жаждата и уморителното изкачване по напечените от слънцето каменисти хълмове. Той знаеше много добре, че жадният човек става невнимателен, защото жаждата го разсейва, кара го да се оглежда за вода, да говори за вода и да мисли за вода.

Въпреки кървящата рана той се промъкна като котка през храстите и след половин час зае позиция между реката и двамата бели мъже. Кучите задници не знаеха, че през този период реката пресъхва и манерките им щяха да останат празни. Уолъри се изкиска доволно. Майката земя си отмъщаваше на натрапниците. Той се скри между камъните и притихна. Сега оставаше само да чака и да се моли загубата на кръв да не го довърши, преди той да довърши белите.

Не след дълго двамата златотърсачи достигнаха до реката. Дълго се взираха в червеникавия пясък на дъното на сухото корито. Погледите им бяха лишени от всякаква мисъл, сякаш бяха достигнали края на света. Пред тях беше пустиня, зад тях — дивият майол, който дебнеше всяка тяхна стъпка. И те разбраха — намираха се в безвремието между живота и смъртта. Оттук нататък съдбата им беше в ръцете на бог.

Уолъри видя жертвите си и моментално забрави за болката и глада. Ловецът в него се събуди и той се превърна в слух и зрение. Хвана здраво копието и зачака своя миг.

Двамата златотърсачи тръгнаха към Палмър. Никой от тях не смееше да мисли как и кога и дали щяха да стигнат дотам, но знаеха, че не бива да замръкват в тази пустош. Револверът в ръката на Хари тежеше като камък. Той се тътреше уморено след Франк и нямаше сили дори да го обвини за положението, в което се намираха. Пред тях беше хоризонтът — бледоморава мъглявина зад оранжевата топка на слънцето, което вече целуваше тъмните каменисти хребети в далечината. Издължената сянка на приятеля му попадаше в центъра на оранжевия слънчев диск и изглеждаше черна като на онзи майол, който беше останал някъде зад тях. Падналите ниско слънчеви лъчи го заслепиха. Той наведе очи към краката на партньора си и се постара да не изостава от него. Продължи механично да крачи като сомнамбул и да мечтае за вода. Хубава, прясна, студена вода, която щеше да върне живота в тялото му. Жаждата беше прогонила всяка друга мисъл. Туземецът беше напълно забравен.

Изплашеният вик на Франк го извади от унеса.

— Хари, убиха ме! — простена приятелят му, задави се и се свлече на колене в подножието на оранжевия диск.

Хари видя, че нещо дълго и тънко стърчи от тялото на Франк. Умиращият го държеше с две ръце и се опитваше да го извади от гърдите си. Замръзна на мястото си и примигна безпомощно към слънцето. За част от секундата му се стори, че зад борещия се с копието Франк се мерна огромна черна сянка на нещо, което можеше да определи само като призрак, но всичко изчезна, преди да може да реагира.

— Исусе! — чу той собствените си думи и не можа да познае гласа си. — Копелето те е промушило!

Франк се опита да се задържи на колене, но не успя и падна по очи. Предсмъртните му стонове постепенно преминаха в зловещо хъркане. Изведнъж ужасяващият звук спря и той се килна на една страна. Хенри разбра, че вече е сам.

С трепереща ръка вдигна пистолета и трескаво затърси целта си. Наоколо цареше мъртва тишина. Виждаха се само хилави дървета, камъни и червеникавата земя. Знаеше, че трябва да си плюе на петите и да бяга, но нямаше сили да помръдне. Страхът го прикова към земята, сякаш беше едно от дърветата наоколо. Единственото, което успя да направи, бе да вдигне пистолета и да стреля напосоки, докато изпразни пълнителя. Познатият звук го извади от вцепенението и когато пистолетът изщрака на празно, той го пусна на земята и хукна обратно по пътя, от който бе дошъл.

Уолъри проследи паническия му бяг и промърмори:

— Тъпо копеле!

Поклати доволно глава. Това беше друг любим израз на Том и си залагаше главата, че го използва на място. Надигна се от прикритието си и предпазливо се приближи до проснатия на земята златотърсач. Той не помръдваше и все още стискаше с две ръце забитото в корема му копие. Очите му бяха обърнати и гледаха към прашната земя до босите крака на туземеца.

Майолът се наведе и свали торбата от гърба на мъртвия. Отвърза я и впи гладен поглед в съдържанието й. Въздъхна дълбоко. Вътре имаше цяло съкровище — чай, захар, брашно и месо. И още нещо, по-хубаво и от храната. Стиска ароматен тъмен тютюн, който щеше да подслади живота му, след като напълни корема си.

Извади ножа на златотърсача от колана му и с треперещи пръсти отвори кутия с месо. Изгълта съдържанието й набързо и отвори още една. Когато задоволи глада си, събра останалите провизии в одеялото, преметнато през рамото на убития, и се изправи. Пренебрегна пушката. Пътят му минаваше през земи, които белите смятаха за своя собственост. Един майол с пушка би привлякъл вниманието на полицията в района и той скоро щеше да се окаже арестуван или застрелян на място. Не, предпочиташе да пътува като смирен туземец, който не представлява заплаха за никого.

Обърна се и потъна в нощта. Може би някой бял скоро щеше да намери тялото на златотърсача и забитото в гърдите му копие. По тези земи нямаше кой да разпознае острието на Уолъри, последният от клана нирамбура, дето живееше на юг от Таунсвил. За съжаление вината щеше да падне върху местните племена и никой нямаше да оцени неговата лична война с европейските кучета, които завладяха земята му. Но това нямаше да го спре. Докато беше жив и кожата му усещаше огнените лъчи на слънцето, щеше да продължава да отмъщава за изгубения си свят.

Тази нощ Хари се мяташе неспокойно в съня си. От време на време рязко отваряше очи и забиваше безсмислен поглед в звездите над себе си. После осъзнаваше, че лежи на голата земя, сам и безпомощен, и започваше да се тресе от страх. Ужасите на севера го дебнеха от всички страни.

С Франк бяха добри приятели. Заедно напуснаха родния Мелбърн, за да дойдат тук и да търсят късмета си из северните златни полета. За съжаление бяха закъснели при разпределяне на баницата, но наивно вярваха, че земята, заради която бяха напуснали домовете си, им дължи някаква отплата. Но те не бяха бушмени по душа. Безграничните сухи равнини бяха толкова чужди на природата им, колкото шумните градски улици за Уолъри. Граничните райони криеха жестоки опасности и най-голямата от тях беше самотата. Кошмарът на Хари беше мисълта, че ще умре тук самичък, без да има кой да го погребе и да го оплаче.

22.

Френският ресторант „При Чарли“ беше едно от най-изисканите места за забавление в Куктаун.

Носеха се слухове, че собственикът господин Чарлс Бюел дошъл чак в Куинсланд, за да избегне срещата си с „госпожа Гилотината“, макар никой да не знаеше причината за това, но тези, които можеха да си позволят да бъдат негови клиенти, не се тревожеха за прегрешенията му в миналото. Те идваха заради превъзходната храна, френските вина и компанията на най-красивите момичета в северната част на колонията. „При Чарли“ беше класа, която се стремяха да постигнат всички амбициозни съдържатели на ресторанти в Куинсланд, а според някои запознати, дори и в цяла Австралия.

Говореше се, че господин Бюел давал уроци на своите момичета, за да придобият френски акцент, и ги учел на благородния танц канкан. Това им придаваше една особена пикантност, която ги отличаваше от посредствените курви в другите хотели. Мебелировката на този „палат на забавлението“ беше изписана чак от Европа и позволяваше на богатите посетители да си представят, че са в някое реномирано заведение на стария континент.

Хю Дарлингтън избра точно този ресторант за срещата си с Кейт, когато пристигна в Куктаун.

Кейт беше облечена по последна дума на модата. Блестеше с красотата и елегантността си дори и тук, където се събираше цветът на Севера. Ако приятелите й от Палмър можеха да я видят, никога нямаше да повярват, че това е тяхната Кейт, която опъваше поводите на воловете по прашните миньорски пътища.

Щом влязоха в ресторанта, изключителната й красота привлече всички мъжки погледи. Господин Бюел я посрещна на входа и я придружи лично до масата й. За него беше голяма чест първата дама на града да вечеря тук. Този момент щеше да остане в историята на заведението.

Въпреки че финансовото положение на Кейт й даваше възможност да вечеря всяка вечер навън, не се появяваше сама по такива места. Бюел предположи, че е тук по работа. Самият той беше добър търговец и имаше нюх към тези неща. Кейт О’Кийф също беше бизнес дама и не би си губила времето по заведенията, ако нямаше конкретна причина.

Кейт се понесе из залата с грация и достойнство, присъщи на тези, които бяха свикнали да приемат вниманието на другите като нещо естествено. Знаеше, че всички мъже в залата я гледат, и беше сигурна, че жените, които бяха с тях, изгаряха от ревност. Единствената им утеха беше, че Кейт О’Кийф няма никакво намерение да се състезава с тях за вниманието на брадатите им кавалери.

Хю Дарлингтън я поглъщаше с очи и се проклинаше, че беше позволил тази красива жена да си отиде от живота му. Той все още беше много привлекателен мъж. Деликатните ръце и патрицианският му вид говореха за култура и аристократизъм, които определено липсваха на грубите и недодялани миньори в Куктаун. И за слепия беше ясно, че не му е тук мястото.

Той стана, за да посрещне дамата си. Връзката им бе приключила преди пет години и раздялата беше доста бурна, но бизнесът ги свърза отново и преди година те се срещнаха в кантората му в Рокхамптън, за да обсъдят покупката на съседното до Глен Вю имение — Балаклава. След смъртта на неговия собственик Босток роднините му от Англия решиха да продадат земята в Куинсланд и да приключат завинаги с „австралийската афера“. Кейт им направи щедро предложение и те с радост се съгласиха. Но тогава разговорът между двамата бивши любовници беше сдържан и чисто професионален. Кейт никога нямаше да му прости, че предаде доверието й. Той бе застанал на страната на Макинтош, най-големия й враг, и не от някакви сантиментални подбуди, а за пари и власт. Беше подценил възможностите една млада жена да изгради своя финансова империя и заложи на старата лисица Доналд Макинтош. Това я отдалечи от него и въпреки че той все още отговаряше за част от авоарите й, Кейт не му вярваше. За това говореше и фактът, че висеше вече втора седмица в Куктаун, но тя се съгласи да се види с него едва сега.

— Кейт! Ти си по-красива от всякога. Дори и от момента, когато те видях за пръв път — каза галантно той и докосна ръката й с устни.

Тя се усмихна и благодари за комплимента. Господин Бюел й помогна да седне и дискретно се отдалечи.

— Поръчах и за двамата точно преди да се появиш — продължи Хю. — Дано само вкусовете ти да не са се променили, както, уви, чувствата ти към мен.

— Времената се менят и ние се променяме с тях, Хю — каза тя и го погледна право в очите.

— Жалко, че промените са необратими — замислено изрече той.

Невъзможността да си върне горещата любов на красивата ирландка беше нещо, което го измъчваше постоянно, но, от друга страна, щеше да му е по-лесно да проведе предстоящия разговор.

— Може би така е трябвало да стане, Кейт. — Той примирено вдигна рамене. — Щеше ми се нещата да се развият по друг начин, но ти реши да следваш своя път.

Кейт не можеше да отрече, че той беше все така хубав и чаровен, както в дните на тяхната любов. Спомни си ненаситната страст, която някога изпитваше към него. Оттогава бяха изминали шест години, напомни си тя, много неща се бяха случили, много неща се бяха променили. Нямаше защо да връща времето назад.

Един безупречно облечен сервитьор се приближи нерешително към масата им с бутилка шампанско, увита в снежнобяла ленена кърпа. Хю му направи знак и той наля от пенливата течност в чашите им.

— Поръчах риба със сос от стриди и зеленчуци. — Хю спря и я погледна. Тя отпи от виното и кимна едва забележимо. Той продължи: — После ще има пресни плодове и кафе.

Тя одобри избора на храната и виното. Дори беше впечатлена от изискания му вкус.

— Прекрасно — усмихна се. — Поне ще се позабавляваме, докато решиш да ми съобщиш причината, поради която сме тук.

Адвокатът се размърда неловко на стола си.

— Да… Боя се, че това, което имам да ти съобщя, ще развали апетита ти. По-добре да отложим деловата част за кафето. Съгласна ли си?

Кейт помисли върху предложението. След скорошното й пътешествие до Палмър и обратно, нищо не можеше да развали апетита й и да я разстрои.

— Не — отвърна. — Мисля, че трябва да говорим още сега. Каквото и да ми кажеш, ще си изям рибата с удоволствие.

Той се покашля леко и пое дълбоко въздух:

— Кейт, трябва да помислиш да продадеш Балаклава. „Макинтош къмпани“ не са доволни, че имат такъв съсед като теб.

— Това ли е всичко? — спокойно попита. Тревогите на Макинтош не я интересуваха. Тя беше във война с тях и подобна информация можеше само да я радва.

— Не… Всъщност дойдох да те помоля да ми върнеш парите, които ти дадох като заем, когато започваше бизнеса си. Със съответната лихва от шейсет и осма… — додаде тихо той.

Беше му неудобно да иска парите, които всъщност не бяха негови, но той имаше планове, които надминаваха амбициите на един прост адвокат. В момента се нуждаеше от всяко пени, за да го вложи в предизборната си кампания за място в парламента. Така нареченият заем беше даден с парите на Люк Трейси по времето, когато Хю беше официален адвокат на Кейт. Тогава златотърсачът настояваше да не казват на Кейт откъде са дошли парите. Страхуваше се да не си помисли, че иска да купи любовта й с пари. Дарлингтън нямаше такива скрупули. Той видя възможност да покаже истинска загриженост към любимата си, представи парите като свои и тази лъжа навремето бе заздравила техните отношения. Сега обаче тя не беше негова любовница, а парите му трябваха неотложно.

— Ти каза, че ми даваш безлихвен заем — изсъска Кейт, неспособна да скрие гнева си. — Сега ме караш да мисля, че парите са били само средство да ме задържиш в леглото си. Знаеш ли колко ме обижда това? — Повиши тон и го изгледа свирепо: — Ти си ме третирал като жените, които седят около нас в момента!

Посочи една червенокоса дама на съседната маса, която тъкмо поднасяше млечнобелите си гърди за оглед на миньора, с когото вечеряше.

— Не е така, Кейт — опита се да се защити Хю. Всички в салона бяха приковали погледи в тях и той имаше желание да потъне в земята, за да се измъкне от неловкото положение. — Тогава нещата бяха други… Ти знаеш това, Кейт — завърши почти умолително и заби поглед в чашата, която въртеше из ръцете си.

— Ами ако откажа да платя лихвите? — попита тя. — Аз съм изряден платец, Хю, но тази лихва никъде не е упомената. В писмото си пишеш, че искаш да обсъдим връщането на заема. Няма нито ред за условията по изплащането.

— Нямаш избор, Кейт — отвърна заплашително той. — Ако откажеш, ще предприема съответните действия. Предупреждавам те, не можеш да спечелиш срещу мен. Аз съм адвокат и познавам закона до най-малките детайли.

— Подлец! — изстреля в лицето му Кейт.

Останалите посетители не пропуснаха да се насладят на ругатните й. Повечето от тях я познаваха и изпитваха уважение заради куража, с който си вършеше работата, която беше трудна дори и за мъж. Знаеха твърдия й характер и изпитваха съжаление към мъжа, когото бе взела на мушката си.

Хю не смееше да вдигне поглед. Хиляди пъти съжали, че е избрал френския ресторант за разговора си с тази фурия.

— Няма нужда да ме обиждаш, Кейт — измънка. — Ние говорим за бизнес, а аз знам, че ти разбираш от бизнес, нали? Освен това съм сигурен, че изплащането на лихвата няма да се отрази на основния ти капитал. Познавам финансовото ти положение.

Кейт се загледа в мъжа, който някога беше намирала за неустоим. Сега виждаше колко долен и хлъзгав като медуза е. Как бе могла да хареса такъв човек?

— Щом си го проучил, знаеш, че парите ми са вложени в различни предприятия на „Юрика къмпани“. Не съм готова да ти изплатя парите.

— Това е твой проблем — троснато изрече той. — Давам ти две седмици да ми изплатиш заема с лихвата. Ако не го направиш, ще бъда принуден да подам молба в съда.

Преди Кейт да отвърне, сервитьорът се приближи и попита любезно, дали са готови за вечерята. Хю кимна утвърдително. Надяваше се, че изисканата храна ще я направи по-отстъпчива. Келнерът се отдалечи и на масата се възцари ледена тишина.

Скоро той се върна с огромно сребърно плато с печена императорска риба, която плуваше в тъмен сос от стриди. По края бяха наредени задушени картофи и зеленчуци, от които се носеше тънък аромат на джинджифил. Но благоуханието на богатата вечеря не успя да възбуди апетита на Кейт. Дори не погледна към деликатеса.

— Ще си получиш парите — извика с неприкрита омраза. — Това ли беше всичко, което искаше да ми кажеш?

— Не само… — измърмори той, докато отрязваше едно сочно парче от рибата. — Искам да ти дам един съвет. И се моля да го приемеш за твое добро.

— Нека да го чуя. Тогава ще преценя — отвърна Кейт и се загледа в него. Хю премести парчето бяло месо в чинията си и се зае със зеленчуците. „Да се чудиш на апетита му“ — поклати глава тя.

— Ако искаш да бъдеш приета сред политическите кръгове в Куинсланд, трябва да прекратиш връзките си със семейство Коен. На много от хората, които управляват колонията, не им е по вкуса, че си толкова близка с евреите. Казвам ти го като приятел и се надявам да ме разбереш правилно.

Кейт се изненада от отношението на Хю към Соломон и Джудит. Те не бяха само нейни партньори, дори не и приятели. Те бяха хората, които замениха нейното семейство в Рокхамптън, и той го знаеше много добре.

— Ще ви кажа нещо, господин Дарлингтън — каза високо тя, така че всички в ресторанта да чуят. — Аз дължа живота си на тези евреи, както ги нарекохте. Ако не бяха те, щях да съм мъртва. Благодарение на техните съвети моята фирма процъфтява сега. — Спря за миг и без да се замисли, изтърси чудесна ругатня, която веднъж бе чула от Люк: — Ти не си нищо повече от гнусна муха, която смуче задниците на тлъстите шопари, мазник такъв!

Удари чашата с шампанското си в масата. Хю се оказа твърде бавен и не успя да се предпази от виното и малките кристални парченца, които заляха лицето и скъпия му костюм.

Брадатите миньори, които следяха всяка дума от устата на тяхната красавица, вдигнаха чаши и шумно я аплодираха.

— Браво на теб, момиче — приветстваха я от всички страни. Не изпитаха никаква жал към Хю Дарлингтън. За тях той беше едно от онези градски мамини синчета, които си лягаха в копринени чаршафи и нямаха представа от техния изпълнен с напрежение, опасности и труд живот.

Потънал от срам, Хю наведе глава. Кейт го бе унизила публично и той нямаше да го забрави. О, не! Никога нямаше да го забрави!

Кейт напусна ресторанта, като подмина без коментар забележката на Чарлс Бюел, който я причака на входа и заяви, че господин Дарлингтън ще бъде изключен от списъка на клиентите му. Който постъпваше така с легендарната Кейт О’Кийф, нямаше място в неговото заведение.

Въпреки че не каза нищо, тя оцени рицарския жест на французина. Той доказваше, че на север тя струваше повече от един алчен адвокат.

Отказа таксито, което я чакаше навън, и тръгна пеша. Вечерният хлад я успокои и червените петна по лицето й постепенно избледняха. По пътя за Палмър се нижеха дълги редици от фургони. Мъже, опиянени от алкохола и от наскоро придобитото богатство в джоба си, подвикваха след нея, канеха я да сподели парите и леглото им. Поне бяха честни в намеренията си, помисли си с горчивина.

Събитията тази вечер я накараха да осъзнае колко се е променила. Чувстваше се много повече част от живота на този пограничен район, отколкото от изискания свят на висшето общество в големия град.

Мислите й я върнаха към двамата мъже, които бяха споделяли леглото й. И двамата се оказаха недостойни. Първо Кевин, който й се бе заклел във вечна вярност пред лицето на бог и само шест месеца след това я напусна заради някаква пачавра. А после Хю Дарлингтън. Той я подлъга с представителния си външен вид и изискани маниери, но само преди минути равнодушно я заплаши със съд.

Тя тръсна глава, за да прогони от мислите си и двамата. Мъжете бяха безполезни създания. Животът си течеше гладко и без тях. Но в същото време си призна, че не е точно така. Спомни си за мъжете от своето семейство и… за Люк Трейси. Какво означаваше Люк за нея? Той винаги беше внимателен. Бе готов да й се притече на помощ, без да иска нещо в замяна. Тя можеше да разчита за всичко на него. Но в същото време той имаше неспокойна, скитническа душа, която витаеше из света като тропическия вятър. Беше ли в състояние да задържи такъв мъж на едно място?

Люк беше мъж на честта и действията му често се ръководеха от неговата гордост. Предложи му да оглави експедиция до Желязната планина, но на другия ден той се върна при нея и й каза, че ще му е трудно да работи под нейно ръководство. Тя започна да протестира, помъчи се да го убеди, че тази работа ще бъде от полза и за двамата, но той бе непреклонен. Каза й кротко, че е направил голяма грешка, дето е приел щедрото предложение, и съжалява, че я е подвел. Заяви, че има достатъчно пари и е само въпрос на време да си ги вземе обратно. Но къде точно бяха тези пари, оставаше загадка, за която той не пожела да говори.

Кейт се спря и въздъхна дълбоко. Имаше само един начин да върне старото куче в колибата. Старото куче, усмихна се тя. Люк наистина беше като старо куче — верен, готов да я брани до смърт и обичащ до смърт. Но като всички стари кучета си имаше и лоши навици. Обичаше да броди сам из пустошта. И той като Хенри мечтаеше да оседлае коня си и отново да поеме към самотната си свобода.

Хенри приключваше с работата в складовете, когато забеляза шефката си да седи сама в тъмното пред магазина. Вдигна фенера към нея и видя сълзите й.

— Добре ли си? — загрижено попита.

— Няма нищо, Хенри — подсмръкна тя. — Тъкмо се канех да тръгвам.

— Лоша вечер? — приседна той на едно буре до нея.

— Не по-лоша от всяка друга — отвърна тя и се засмя кратко и невесело.

— Не съм съгласен с теб. Я се огледай наоколо! Виж какво постигна само за шест години. Ти си собственик на една от най-проспериращите фирми в Куинсланд. Имаш достатъчно пари да не работиш до края на живота си, ако решиш. Имаш и много приятели.

— Знам това. Но има неща, които не могат да се купят с пари — каза тъжно Кейт и сложи ръка на рамото му. — Знаеш ли, Хенри, винаги съм завиждала на вас с Ема за вашата преданост един към друг.

— Да, но и без пари не става — промърмори той. — Полицейската пенсия не стига доникъде. Ако не беше ти… ние с Ема сме ти много благодарни за това, което правиш за нас.

— Защо да сте ми благодарни? Нима ви давам милостиня? — остро възрази тя. — Вие работите и сте си заслужили всяко пени. Не знам какво щях да правя без вас.

Двамата замълчаха и се загледаха в ярките звезди над тях. Кейт си спомни какво й беше казала Ема за своя съпруг. Той не се чувстваше добре тук, това беше ясно. Дори и сега, докато се опитваше да я успокои и да я развесели, усети, че нещо го измъчва.

— Чух от Ема, че си кандидатствал за работа при оня американец, за когото говори целият град. Искам да знаеш, че те разбирам и нямам нищо против.

Хенри наведе глава. Чувстваше се виновен за решението си да търси друга работа.

— Не знам дали ще я получа — сподели той. — Този О’Флин ми каза, че трябвало да получи одобрението на шефа си, преди да ме наеме.

— Трябва да ти призная, че се надявам да не получиш работата — каза Кейт. — От това, което знам за този господин, разбирам, че е доста съмнителен тип. Говори се, че хората, които ще наеме, ще участват в много опасна експедиция, бог знае докъде. Ако нещо се случи с теб… ти знаеш, Ема и Гордън няма да го преживеят. Ох, Хенри, нали заряза този начин на живот, когато се пенсионира от конната полиция? Защо искаш пак да изложиш живота си на опасност?

— Знаеш ли, Кейт — усмихна се Хенри. — О’Флин ме намира за много способен мъж, смята, че отговарям точно на изискванията, и това ми харесва. В много отношения той ми напомня за теб. Мисля си, че ако се беше родила мъж, щеше да си точно като него.

— Как можа да го кажеш, Хенри! Господин О’Флин! Самото име звучи така, сякаш собственикът му е някакъв… разбойник.

Двамата се засмяха. И от Кейт ставаше отличен разбойник, помисли си Хенри.

— Сега ще те заведа у дома. Мисля си, че ще е добре да поговориш малко с Ема — каза той. Стана от бурето и протегна болния си крак.

Тя го хвана под ръка и двамата се заизкачваха по стръмната улица към дома на семейство Джеймс. По пътя му разказа какво се бе случило тази вечер. Каза му за заплахата на Хю Дарлингтън, че ако не му върне парите с лихвите до две седмици, ще я даде на съд. После сподели как го е направила за смях пред миньорите и той се смя от сърце.

Скоро пристигнаха и завариха в коридора Люк, който бе решил да намине на приказки при Хенри. Кейт го поздрави хладно и веднага потърси компанията на Ема. Мъжете се спогледаха и примирено вдигнаха рамене. Решиха да излязат навън и да поседят на чист въздух.

— Не й обръщай внимание — опита се да го успокои Хенри. — Имала е лоша вечер.

— Проклета жена! — изгърмя Люк. — Нямам представа какво съм направил сега. Поглежда ме, сякаш се радва да ме види, и след малко…

Хенри закима разбиращо и за да покаже съпричастие извади една бутилка с ром, наля почти догоре две очукани алуминиеви канчета и му подаде едното. Двамата отпиха и бившият полицай му разказа за срещата на Кейт с нейния адвокат.

— Значи този подлец си иска парите, така ли? — изръмжа Трейси и загледа като див бик. — Пари, които дори не са негови.

Стана, измъкна от джоба си измачкано и зацапано парче хартия и го подаде на Хенри:

— Това е квитанция за сумата, която съм му предал като адвокат на Кейт. А ето това тук е неговият подпис. Виждаш ли цифрите? От това, което казваш, излиза, че той й е дал половината. Останалото е задържал за себе си, мамка му!

Хенри прочете внимателно квитанцията и му я върна:

— Това има ли нещо общо с внезапното ти отпътуване за Америка през шейсет и осма?

Люк кимна и наведе глава.

— Бях толкова близко до мечтата си — тихо каза той. — Ако не беше този мошеник, щях да се върна при река Палмър. Щях да съм първият, открил златното находище. Името ми щеше да стане известно в цяла Австралия. Но тази отрепка ме издаде на полицията в Рокхамптън, че съм търгувал със злато на черния пазар. Соломон Коен успя да ме предупреди точно преди да ме хванат. Трябваше да напусна Куинсланд, да напусна Кейт… — Той замълча. Неудобно му беше да споделя с друг мъж колко много обича Кейт, колко дълбоки са чувствата му към сивооката жена в другата стая и как бе подчинил целия си живот на нея. Въздъхна и продължи: — И ето ме отново тук — без пукната пара. Какво друго ми остава, освен да тръгна отново на път и да търся късмета си, този път на юг?

— Доколкото знам, Кейт щеше да те финансира — прекъсна го Хенри. — Какво стана?

— Не мога да взема пари от жена — измънка Люк. — Особено от Кейт.

— Аз мога да ти помогна — неочаквано каза Хенри. — Познавам един човек, който търси такива като теб и мен. Заплащането си заслужава.

Люк го погледна с интерес.

— Законно ли е? — попита и Хенри се ухили насреща му.

— Ти законно ли продаде онова злато?

— Не съвсем — почеса се той по врата.

— Човекът търси бушмени за експедиция, която ще търси злато някъде на север, не съм много сигурен. Но държи хората да са с военен опит или от полицията.

— Аз нямам такъв опит.

— Този белег ти е от Юрика, нали? — напомни му Хенри. — Ами участието ти в бунтовническата бригада в Калифорния. Това не е ли военен опит?

— Да — замислено отвърна Люк. — Може би този приятел ще погледне с добро око на ветераните от Юрика, без значение на чия страна е бил тогава.

— Трябва да пробваш — кимна Хенри и изпи последната глътка от бутилката. — Той е янки, като теб. Напомня ми за Кейт, колкото и странно да ти звучи. Утре ще те заведа при него. Нарича се Майкъл О’Флин.

— Ако получа работата, има нещо, което искам да свърша, преди да поема на път — каза Люк и го погледна в очите. — Свързано е с този Дарлингтън. Ще имам нужда от помощта ти.

Хенри изслуша плановете на приятеля си за разправа с бившия адвокат на Кейт. Когато Люк свърши, той направи един-единствен коментар:

— Нали знаеш, че ако нещо се обърка, ти също ще умреш. Или ще бъдеш застрелян, или ще увиснеш на въжето — това са възможностите.

— Ще ми помогнеш ли? — попита Люк.

Хенри стана.

— Гледам те и си мисля — или обичаш Кейт повече от всичко друго на света, или си луд. Но и в двата случая ще бъда с теб.

Двамата се погледнаха и си кимнаха. Нямаше какво повече да си кажат.

23.

Те прииждаха с хиляди от Хонконг и всички до един се юрваха към Син Чин Сан — Новата златна планина — както наричаха Куинсланд. Идваха и оставаха, защото нямаше какво да губят. Търговците и златотърсачите виждаха сериозна заплаха в тяхно лице и се оплакваха, че Куктаун се превръща в Кантон на Юга.

Китайците бяха работливи, държаха се един за друг и отиваха в земите, които европейските златотърсачи бяха изоставили като безплодни. И намираха злато — достатъчна причина да си навлекат омразата на белите, които приемаха успеха им като лична обида.

Някак незабелязано станаха част от пейзажа в района и създадоха своя китайски квартал в града, който се разрастваше с всеки изминал ден. Там ухаеше на екзотични подправки, на опиум и тамян. Момичета, приличащи на порцеланови кукли, с малки, стегнати в дървени обувки крака, си вееха грациозно с красиво изрисувани ветрила в тропическата жега, докато чакаха клиентите — без значение дали китайци или европейци — да ги наемат. Наоколо се разхождаха съгледвачи, които отговаряха за реда и докладваха всичко на управниците на квартала. Чайнатаун беше свят, устроен по азиатски маниер и се управляваше от тайна групировка на тонгите.

Водачът на Майкъл из квартала беше странен младеж. Отначало го взе за един от миньорите — висок, с широки рамене, златиста кожа и черни като въглен очи. Но докато се провираха из тесните улици, той се спря до млада жена пред вратите на един бордей и я заговори на китайски. Едва тогава Майкъл разбра, че е евроазиатец. Той го последва до една паянтова сграда от нагъната ламарина и влезе след него. Отвътре го удари миризма на потни тела, опиум и сушена риба. Смесицата от тези аромати беше чужда за европейския нос, но не беше неприятна.

Първото, което видя, бяха китайци, струпани около един лист ламарина, изрисуван по краищата с някакви йероглифи. Повечето от тях бяха само с по една препаска около бедрата. Задухът и жегата тук бяха нетърпими.

— Фан тан? — Майкъл кимна към надвесените над ламарината китайци. Той бе виждал тази игра, докато пътуваше от Бризбейн насам. Корабът беше пълен с китайци, които я играеха, но не можа да схване правилата.

— Играете ли фан тан, господин О’Флин? — попита го Джон Уонг.

— Не, не съм имал късмета да се науча — каза и се загледа с професионален интерес във възбудените лица на играчите, които следяха монетите, пръснати по ламарината от един от участниците, — но изглежда интересно. А вие?

— Аз предпочитам покер — засмя се Джон. — Имам ориенталско лице, което е неразгадаемо за европейците и това ми дава предимство. Разбрах, че и вие сте много добър в тази игра, поне така казва господин Хорас Браун. Трябва да направим няколко приятелски раздавания.

— Браун ли ви е учил на покер?

Джон поклати глава.

— Тогава нещата са лоши — въздъхна Майкъл. — Имам усещането, че след нашата игра ще бъда втори след най-добрия покерджия.

Джон оцени комплимента и се засмя. Той хареса едноокия ирландец. Имаше чувството, че може да му се довери, а той имаше набито око и умееше да преценява хората. Тези умения бяха натрупани през двайсетте години, в които бе живял сред два различни свята — европейския и азиатския — и поради смесената си кръв беше възприеман като аутсайдер от всички. Налагаше му се да бъде изключително предпазлив и с европейците, и с китайците. Инстинктът му подсказваше кой е добронамерен към него и кой не. Този мъж не се притесняваше от произхода му.

Джон преведе госта през една ниска врата. Двамата мъже, които охраняваха отстрани, наведоха смирено глави при появата му.

Стаята не се отличаваше с нищо от обичайната азиатска стая. Въздухът бе изпълнен с аромат на сандалово дърво, тамян и опиум. Тамяновата пръчица тлееше пред една статуя на Буда. Един китаец, който според Майкъл можеше да бъде на всяка възраст между трийсет и шейсет, надигна глава от купчина копринени възглавници. Очите му напомняха на змия усойница и той разбра, че пред него се намира опасен човек. Хорас, който лежеше до него, приближи глава към мъжа и каза нещо на китайски. Човекът със змийските очи направи знак към Майкъл да се приближи. Това беше Су Ян, най-богатият търговец в китайския квартал и представител на върховната власт на тонгите „Лотос“, чиято главна квартира беше в Хонконг.

— Майкъл! — Хорас произнесе името му леко провлачено. — Виждам, че Джон е успял да те открие.

Майкъл разбра, че той е пушил опиум. Очите му бяха широко отворени и замечтани, сякаш сънуваше красиви сънища.

— Тук съм — отвърна и внимателно огледа ъглите на задимената стая. — Изборът ти на място за среща ме учуди, Хорас, но сега виждам, че тук си като у дома.

— С господин Су имаме общи интереси и обичаме да се забавляваме по еднакъв начин, както забелязваш — изрече шпионинът и с усилие се надигна, за да седне. — Не намираш ли, че има нещо порочно в това да ползваме техния опиум, а после да ги презираме за това. Аз например го предпочитам пред джина и дори пред рома. Но да оставим удоволствията. Настани се удобно. Разговорът ни ще бъде дълъг.

Майкъл седна на земята и подви крака под себе си. Джон се настани до него и кръстоса краката си по начин, който ирландецът беше виждал на някои изображения на Буда. Хорас също седеше с кръстосани крака и той се зачуди как такова дребно човече успява да се задържи в тази поза, без да направи кисела физиономия.

— Господин Су не говори английски — обясни Хорас, — но той няма нищо против да ни предостави дома си за срещи. Мястото е безопасно и малко хора ще разберат за нашия разговор. Всеки, който те види в тази част на града, ще си помисли, че си се запътил към един от домовете, които предлагат върховна наслада за мъжа. Миньорите често идват насам.

Майкъл трябваше да признае, че мястото за срещата е идеално. Много по-добро от всяко друго, където се събираха европейци и някой по-любопитен можеше спокойно да ги проследи.

— Благодаря ти, Джон — обърна се към едрия мъж Хорас. — Ние с господин О’Флин и твоят шеф ще разговаряме насаме.

Джон кимна и се изправи. Су продължи да подръпва от лулата с опиум. Отпусна се върху възглавниците и потъна в розовия свят на наркотика, но Майкъл забеляза, че зоркият му поглед следи всяко тяхно движение. Китаецът бе спокоен за своята сигурност. Знаеше, че Хорас не би си позволил нищо срещу боса на тонгите. Освен това Джон щеше да остане зад вратата и да чуе всяка дума от разговора. Су не вярваше на никого. Но той ценеше приятелството на господин Браун — влиятелен мъж, с чието посредничество вратите на английските бюрократи в Хонконг бяха отворени за него и за хората му. Това посредничество си имаше цена, но Хорас не искаше пари. Той търсеше само информация. Су се досещаше, че англичанинът е шпионин, но това нямаше никакво значение, щом приятелството с него му носеше значителни печалби — тук и в Хонконг.

— Твоят приятел има вид на змия — каза тихо Майкъл.

— Той е змия, Майкъл, не се съмнявай — отвърна англичанинът. — Не му се изпречвай на пътя. В Индия има хора, които могат да контролират змиите с музика, можеш да ги видиш по пазарите. Е, предполагам, че мога да оприлича господин Су на кобра под мой контрол. Но ако спра музиката, той веднага ще пусне отровата си в мен.

Той разбра правилно думите му. Хорас живееше в един деликатен свят, който се крепеше повече на взаимната изгода, отколкото на приятелство и топли чувства.

— Подозирам, че господин Су е наредил на Джон Уонг да подслушва пред вратата — продължи той, — но това не е от значение, щом обсъждаме въпроси, които не го засягат. Е, да пристъпим към работа.

След пристигането си в Куктаун Майкъл избра шестима мъже, които отговаряха на условията, споменати от Щрауб. Не беше трудно да ги намери сред множеството от неуспели златотърсачи, които търсеха работа, за да си осигурят средства да се върнат в дома си или да продължат да копаят. Слухът за едноокия янки, който търси сърцати мъже за някаква експедиция и плаща добре, се разнесе бързо из палатките в предградията и градските кръчми. Пред хотелската му стая се проточи дълга опашка от готови на всичко авантюристи.

Майкъл се бе спрял на шест имена. Извади списъка и го подаде на Хорас. До всяко име беше добавил по няколко думи за опита и уменията на съответния човек. Хорас прочете внимателно всичко. Само едно от имената му беше познато.

— Доколко познаваш мъжа, който е втори в списъка? — попита и подаде листа на ирландеца, за да може да си припомни конкретната личност.

— Каза, че е воювал в Крим, а после е бил полицай в Националната конна полиция — предпазливо отвърна той. — Чул, че търся хора, и дойде да кандидатства за работата. Здрав мъжага. Куц е, но твърди, че това няма да му пречи на работата. Бил е сержант в полицията.

— Хенри Джеймс може да се окаже проблем — тихо каза Хорас. — Има някои неща, които не знаеш. Ще те запозная с тях, защото от това, което знам, господин Джеймс ще се превърне в труп в момента, в който се качи на „Морски орел“.

— Какво, по дяволите, е това „Морски орел“? — извика Майкъл ядосан, че баронът и Щрауб го държат в неведение.

— Кораб за търговия с наемници от островите под командата на капитан Морисън Морт. Познато ли ти е това име, Майкъл? — попита, макар прекрасно да знаеше отговора.

Майкъл пребледня:

— Онзи същият Морисън Морт от конната полиция? — тихо попита. Здравото му око се изцъкли и дълбоко в него просветнаха отблясъци като от разтопен метал. Хорас се зарадва на реакцията, която предизвика името на капитана на „Морски орел“. Сега вече беше сигурен, че ирландецът щеше да сътрудничи честно.

— Същият.

— Този мръсен убиец! — просъска Майкъл и окото му изпусна огнени искри. Дискретното проучване, което бе направил в Сидни и Таунсвил, го бе уверило, че именно този човек е убил баща му.

— Предполагам, че ще се опиташ да изравниш резултата между теб и този Морт — подметна Хорас. — Той донесе много беди на семейството ти. Нали не си въобразяваш, че някога ще успееш да го изправиш пред съда?

— Не, разбира се! — рязко поклати глава младият мъж. — Няма нужда от съд. Аз ще бъда неговият съдия и екзекутор.

— Добре — кротко каза шпионинът. — Тогава това, което съм планирал, трябва да те заинтересува. Помислил съм за всичко, което трябва да се случи на кораба, след като потегли за Нова Гвинея, както подозирам.

— Ти каза, че този Хенри Джеймс ще бъде убит веднага щом се качи на „Морски орел“. Обясни ми защо!

— Ах, да, господин Джеймс. Това е дълга история, но ще се опитам да ти я разкажа накратко. Преди десет години този Хенри Джеймс на практика е изгонил Морт от полицията. Случаят не е напълно изяснен, но се носят слухове, че лейтенантът, такъв чин е имал Морт по това време, бил замесен в убийства на туземни момичета. Изглежда, че е убил и един полицай, с когото сержант Джеймс бил близък. Мога да си представя как се е чувствал. Аз също имах близък приятел абориген, който бе убит, и досега не мога да се отърся от чувството за вина. Това се случи в Самоа.

Хорас замълча. Той си спомни красивото тъмнокожо момче, което беше негов любовник. Една нощ селото му бе нападнато от немски военен отряд и опожарено до основи, а жителите му бяха избити до крак.

Въздъхна тежко и се върна на темата:

— Има още нещо, което трябва да знаеш за Хенри Джеймс, преди да решиш дали да го наемеш. Той работи за сестра ти тук, в Куктаун.

— За Кейт? Но тя е в Таунсвил. Поне така научих, докато бях в Бризбейн.

Хорас поклати глава:

— В момента Кейт е в своята база в Куктаун, която се намира само на две пресечки оттук. Твоята сестра е забележителна жена. Разказаха ми, че успяла да натрупа огромно състояние, като разнасяла стоки и провизии с волски впряг из северните пътища. Изглежда, е решила да продължи семейната традиция. Нали баща ти беше пътуващ търговец? — Майкъл кимна и Хорас продължи: — Мъжът, който те доведе дотук, я срещнал на пътя за Палмър. Помогнал й да се спаси от нападение на местните диваци.

— Той знае ли кой съм аз? — попита Майкъл, все още замаян от новината.

— Сега вече — със сигурност — усмихна се англичанинът. — Нали не си забравил, че още е зад вратата и ни подслушва. Преди да ти кажа всичко, което знам за твоето семейство, искам да получа съгласието ти за някои неща. Първо, ще трябва да наемеш някой друг на мястото на Хенри Джеймс. Мразя да ходя на погребения, особено на приятели от Кримската война. И второ, изисквам от теб лоялност и пълно отдаване. И не желая да чувам, че дължиш нещо на Фон Фелман, защото ти е платил. Очаквам подобни глупости от теб, защото виждам, че си честен и съвестен човек. Но помисли, в замяна на твоята лоялност и подчинение аз обещавам, че ще реша проблема ти с капитан Морисън Морт веднъж завинаги.

Майкъл изгледа с уважение дребния англичанин, който седеше между възглавниците като истински Буда. В момента той го държеше на въдицата си, а примамката — животът на Морисън Морт — беше толкова апетитна, че нямаше желание да се откачи от куката.

— Как ще ми помогнеш? — попита той. — Аз държа да го убия лично.

— Това е твое право — вдигна рамене Хорас. — Но мисля, че трябва някой да ти помогне да задържиш Морт на кораба, за да потъне заедно с него.

— Корабът трябва да потъне? — смая се Майкъл. — Какво, бомба ли имаш предвид?

— Да — отвърна простичко англичанинът. — Мисля, че това е най-сигурният начин да го потопиш. И сега ще ти дам всички сведения, за да завършиш успешно мисията си.

Майкъл изслуша внимателно подробностите по плана на английския шпионин. Беше сложен и опасен вариант, който застрашаваше живота на всички участници, и той заподозря, че британското разузнаване не знае за него. Изглежда, Хорас не бе информирал началниците си за начина, по който смяташе да саботира акцията на немците в Пасифика. Явно беше човек, който обичаше да живее на ръба, и по това двамата безспорно си приличаха.

Хорас напълно съзнаваше, че в опасната му игра щяха да изгорят само пешките, царете и цариците щяха да останат живи. И му беше пределно ясно, че ирландецът с неговите наемници беше от пешките, които щяха да залеят с кръвта си кораба, преди всичко да потъне във водната бездна. Тази мисъл му беше неприятна. Той харесваше едноокия мъж пред себе си, но повече милееше за своята родина.

Майкъл стоеше на улицата срещу една нова сграда със сламен покрив, за която бяха залепени бараки от нагъната ламарина. Над входа висеше табела с надпис: „Юрика къмпани“. В сърцето му се бореха противоречиви чувства. От една страна, бе неизмерно щастлив, че е толкова близо до сестра си, с която някога го свързваше силна обич. От друга страна, му се плачеше, че не може да пресече улицата и да се върне в живота й. Какво бе той за нея? Призрак от миналото. Мисията, която трябваше да изпълни, беше изключително опасна. По-добре беше да си остане призрак, отколкото да се разкрие пред нея и да й причини отново страдание, ако нещо се случеше с него по време на пътуването.

Бръкна в джоба на сакото си и извади малка кутия с пурети. Запали една и се загледа във входа на компанията, докато цигарата не изгори пръстите му. В съзнанието му нахлуха спомени от невинните им детски години и той реши да си тръгне, преди мисълта му да отиде по-далеч и да развали хубавото чувство в душата му.

Хвърли недопушената цигара и реши да продължи пътя си, когато някой излезе от входа на магазина. Кейт! Без съмнение красивата жена пред него беше сестра му. Бяха минали десет години от последния път, в който я видя, но той веднага разпозна дългата гарвановочерна коса и нежните лунички около носа, които се явяваха всяко лято и я ядосваха толкова много. След нея изтича едно хубаво малко момиченце със смесена кръв. Кейт му се усмихна и хвана ръката му.

Майкъл се изненада. Личеше си, че сестра му е силно привързана към детето.

— Момичето до сестра ти е нейна племенница — каза един глас зад него. Той светкавично обърна глава и се озова срещу Джон Уонг.

— Дъщеря е на брат ти Том и съпругата му, която е от майолите — добави той. — Помислих си, че ще дойдеш тук след разговора с Хорас, и реших, че може да ти потрябва допълнителна информация.

— Как се казва детето?

— Сара — отвърна Джон. Той си спомни всичко, което му бе казала Кейт при срещата им на пътя за Палмър. — Имаш още двама племенници, но не знам имената им. Из града разправяха как се наложило Хенри Джеймс да издирва единия, който тръгнал след племето киовара на север заедно с неговия син. Но успял да ги прибере без инциденти.

Майкъл отново насочи вниманието си към входа на магазина. Кейт и Сара продължаваха разговора си. Да, сега вече виждаше ясно семейните черти в малката красавица. Тя беше истинска Дъфи. Един ден много мъже щяха да въздишат по нея, както по сестра му.

— Нали нямаш намерение да им се показваш? — директно го попита Джон. — Не е разумно след всичко, което планирахте с Хорас.

— Дори и ако знам, че няма да се върна жив от тази мисия? — прониза го Майкъл с поглед.

— Дори и тогава — замислено каза Джон. — Моите китайски роднини се прекланят пред своите прадеди. Семейните връзки при нас са много здрави. Ако беше китаец, когато умреш, твоите роднини щяха да ти осигурят огромни количества безплатна храна в гроба. Не е толкова лош начин да прекараш остатъка от съществуването си, нали? — ухили се той. — Те работят, ти си почиваш и хапваш. Остани си в гроба, Майкъл!

Майкъл също се засмя.

— Предполагам, че твоята купичка с ориз ще бъде най-скромната, като се има предвид смесената ти кръв. — После стана сериозен. — Сигурно ти е трудно. На племенницата ми също ще й бъде трудно.

— Така е, ще й бъде трудно — въздъхна Джон. — Но тя има здрава кръв и от двамата си родители и ще се справи. Видях как сестра ти успява с неща, които са непосилни за много мъже. Чувал съм доста истории за Том Дъфи — разбойника. А сега познавам и теб, господин О’Флин. С такава кръв във вените й просто ми е жал за останалата част на човечеството.

Майкъл забеляза, че племенницата му сочи към него и казва нещо на Кейт.

— Ти спомена, че играеш покер, господин Уонг — бързо се обърна към китаеца. — Мисля, че е време да разбера колко те бива с картите.

Джон се усмихна и го погледна разбиращо. Той му отвърна с приятелска усмивка.

Двамата мъже тръгнаха, без да се обръщат към магазина. Майкъл не чувстваше вече тъга. Беше видял главното — неговата сестра беше жена, с която кланът Дъфи можеше да се гордее.

— Този човек гледа към нас, лельо. — Сара посочи Майкъл, който стоеше отсреща на улицата. — Виж колко е смешен. Има едно око.

— Не е възпитано да сочиш така — смъмри я нежно Кейт, — особено нещастници като този. Не виждаш ли, че е почти сляп?

— А той защо ни зяпа? — възрази Сара. — И той ли е невъзпитан?

Любопитството на Кейт надделя и тя проследи накъде й сочи Сара. Видя висок, широкоплещест млад мъж в компанията на Джон Уонг, но след секунда двамата мъже се обърнаха с гръб към нея. Имаше нещо много познато в едноокия мъж, но тя не успя да се сети за нито един познат с едно око.

Сигурно господин Уонг е искал да я поздрави и затова я е гледал, помисли си тя. Вдигна ръката си за поздрав, но една голяма каруца мина между тях. Когато отмина, непознатият беше изчезнал от улицата.

— Познаваш ли го, лельо Кати? — попита Сара, усетила промяната в нея.

— Н-не — колебливо отвърна Кейт. — Просто ми напомни за един човек, когото някога много обичах.

— Господин О’Флин — поздрави Хенри. — Запознайте се с моя приятел Люк Трейси. Той е янки като вас. Участвал е в бунтовете при Балаклава през петдесет и четвърта. Търси работа и аз си помислих, че може да ви е от полза.

Появата на бившия сержант върна мъчителния спомен за сестра му. А може би споменаването на Балаклава бе причината за лошото настроение, което го обзе.

— Познавах един ирландец, който се би заедно с американската бригада в Балаклава — отвърна Майкъл и премери с поглед американеца. — Казваше се Патрик Дъфи. Познавате ли го?

— Да — зарадва се Люк. — Познавах го лично. Едър мъж като вас, ако мога да направя такова сравнение, и с голямо сърце. Но за съжаление вече не е между живите.

— Чух за това — промърмори Майкъл и насочи погледа си към множеството мъже и жени, които изпълваха улиците на града. — Събирам експедиция, която ще тръгне на път много скоро. При други обстоятелства нямаше да съм в състояние да ви наема, но днес явно е щастливият ви ден. Току-що се освободи едно място, а аз нямам време да търся друг. — Майкъл се обърна към Хенри и каза безцеремонно: — Вие няма да заминете, господин Джеймс. — Господин Трейси ще заеме вашето място.

Хенри избухна:

— Аз няма… какво?

Майкъл се чувстваше виновен пред бившия полицай, но нямаше избор. Не можеше да рискува живота на толкова близък на сестра му човек.

— Съжалявам, че се налага да взема това решение, господин Джеймс, но промених мнението си и не съм склонен да ви обяснявам защо. Повярвайте ми, преценката ми не е лишена от основания.

За един кратък миг той реши, че Хенри ще се нахвърли върху него. Погледът му се изпълни с ярост и той стисна юмруци, но после завъртя глава и напусна стаята. Майкъл се обърна към Люк:

— Очаквам ви тук утре в четири часа. Ще получите нужната информация и екипировка.

Трейси кимна. Нямаше нужда от повече приказки. Думите му трябваха за Хенри, който сигурно беше разстроен. Никой от двамата не бе очаквал такова развитие на нещата. Промърмори някаква благодарност и забърза след него. Мисълта, че е предал приятеля си, го накара да се почувства зле.

Майкъл проследи двамата мъже през балкона на стаята си. Срещата бе разстроила и него. Споменът за баща му върна тъгата и чувството за самота и безродност. Опита се да се ободри с мисълта, че поне е запазил живота на Хенри Джеймс. Знаеше, че ще направи всичко за хората си, но задачата беше от такова естество, че не можеше да бъде напълно сигурен, че ще успее.

От информацията, която бе получил от Карл Щрауб, „Морски орел“ трябваше да пристигне в Куктаун в близките няколко дни и Майкъл най-сетне щеше да се срещне очи в очи с човека, който беше отговорен за смъртта на баща му. Нямаше представа как щеше да реагира на тази среща. Скоро всичко щеше да се изясни в деня на заминаването.

Всичко беше готово за тайнствената експедиция. Закупуването на материалите за бомбата не предизвикаха никакво подозрение сред продавачите. Много миньори търсеха такива принадлежности за своята работа. С такива бомби разбиваха скалите, за да търсят златни жили. Но в този случай бомбата беше предназначена да изпрати „Морски орел“ на дъното.

Майкъл се отпусна в плетения стол на балкона си. Имаше странното усещане, че някаква тайнствена сила го е довела тук, някаква причина, която той не можеше да разбере. Ако можеше да се посъветва с леля Бриджит, тя би могла да разгадае странните неща, които му се случваха напоследък. В Сидни беше налетял на Фиона и Пенелопе. Тук се сблъска с Кейт и най-странното — скоро щеше да се окаже лице срещу лице с мъжа, който донесе толкова много скръб на семейството му. Цялата верига от съвпадения водеше назад, към онова разселване на аборигените, което бе заплело възела на омразата между двете семейства.

Той се замисли за туземното проклятие, за което говореха в бара на „Ерин“ и в Бризбейн. Може би наистина имаше нещо вярно в думите им. Ако беше така, чия страна щеше да вземе духът на това проклятие, когато се изправеше срещу човека, който винаги бе искал да убие?

24.

Сержант Франсис Фарел беше толкова доволен, че беше готов да танцува жига. Но преди да го направи, трябваше да съобщи на Даниъл Дъфи голямата новина, която и двамата очакваха толкова години. Той бързо влезе в кантората на „Съливан & Леви“ и незабавно бе въведен в кабинета на Дан. Всички в кантората познаваха големия ирландец и го обичаха. Чиновниците често коментираха дружбата между сержанта и адвоката по криминални дела. Много от тях подозираха, че полицаят ги снабдява с информация от кухнята. Не че се възмущаваха. Да направят това означаваше да убият гъската, която снасяше златни яйца директно в кошницата на тяхната кантора. Просто клюкарстваха за разтуха.

Фарел седна запъхтян на един от столовете срещу Даниъл. Лъскавите му като на котарак мустаци трептяха от възбуда, а очите му святкаха победоносно.

— Пипнахме го! — изгърмя той и се приведе към Даниъл. — Наградата, която даде госпожа Макинтош, свърши работа.

— Морт ли? — надигна се от стола Дан. — Имаме ли свидетел, който можем да изправим пред съда?

— Дори двама — ухили се Фарел. — Двама, които са го видели да излиза от къщата на Роузи малко след като тя е престанала да пищи. Били се запътили при нея, когато чули писъците й. Казват, че се уплашили и не знаели какво да правят. Не посмели да влязат. Останали навън и няколко минути след това Морт излязъл от там. Бил целият в кръв. Дори видели нож в ръката му.

— Сигурни ли са, че именно Морт е бил човекът, когото са видели? — нетърпеливо попита адвокатът.

Сержантът го изгледа победоносно:

— Те сами назоваха името му. С тях бил и един приятел на име Симс, който в момента работи като пръв помощник-капитан на „Морски орел“. Чудят се как е получил работата, след като няма никакъв опит в корабоплаването.

Даниъл свъси чело и се облегна назад:

— Как така изведнъж са си припомнили фактите? Сигурно наградата им е прояснила спомените.

— Това е големият въпрос — сбърчи нос Фарел. — Искат по петдесет гвинеи на човек, за да се явят в съда. Не са съгласни да си делят наградата.

— Сигурен съм, че лейди Инид ще удовлетвори искането им — каза адвокатът. — Потвърждаването на показанията от втори свидетел ще затвърди обвинението. Можеш да им обещаеш по петдесет на човек, след като убиецът увисне на въжето.

Усмивката се върна на лицето на сержанта:

— Добре. Показанията им са в мен. Остава само да арестуваме Морт. Дани, момчето ми, най-накрая го пипна!

Но думите му заседнаха в гърлото, когато видя мрачното изражение на приятеля си, щом спомена за арестуването на престъпника.

— Какво ти е? — попита той. — Новината трябва да те радва.

— Ти не знаеш нищо, нали?

— Какво? Какво да знам?

— „Морски орел“ отплава преди две седмици — с внезапно прегракнал глас отвърна Даниъл. — Морт плава на север и сигурно вече е извън нашата юрисдикция.

— Да му се не види! — избухна Фарел. — Мръсникът му с мръсник, пак ни се измъкна!

— Така изглежда. Ако имахме тези доказателства преди две седмици, всичко щеше да е различно. Сега трябва да проведем мъчително разследване на местонахождението му, което най-вероятно е в Куинсланд, и да изискаме да го екстрадират. Ще ни се изплъзне, знам го — отчаяно въздъхна той. — Сякаш самият дявол пази този изверг!

Полицаят се отпусна в стола си. От победоносното му изражение не бе останала и следа. То се виждаше, че няма да има ирландска жига, но поне можеше да придружи Даниъл до хотел „Ерин“ и двамата да удавят неуспеха си в ром.

Пенелопе присъстваше на следобедния чай у семейство Уайт. Двете с Фиона седяха в прекрасната цветна градина и се наслаждаваха на слънчевия ден. Обикновено братовчедките се срещаха в някой от изисканите ресторанти в града и бъбреха за всичко, което им се е случвало през деня — обществени ангажименти, мода, клюки. Манфред се върна от Самоа и само след няколко дни отново отпътува с „Морски орел“. Малкото време, през което си беше вкъщи, бе използвано за организиране на експедицията. Сексът между съпрузите беше само кратка почивка между многото ангажименти, които имаше съпругът й. Точно така, помисли баронесата — вълнуваща, но кратка почивка. Истинската страст беше тук, при Фиона.

Когато баронът замина, Пенелопе предпочете своята Фиона, вместо да си губи времето по светски събирания и скучни вечери. В дъното на градината двете й прекрасни племенници си играеха под зоркия поглед на госпожица Гертруд. Тя с удоволствие се загледа в тях, но нещо я накара да смръщи чело. Когато Фиона се върна със сребърен поднос с две изящни чаши от китайски порцелан и сребърна захарница, тя попита:

— Добре ли е Дороти? Изглежда ми оклюмала.

Фиона наля чая и погледна братовчедка си:

— Какво имаш предвид? Не е болна.

Пенелопе се взря в момиченцето и се опита да анализира промяната, която беше очевидна.

— Нямам предвид това — бавно каза тя. — Просто расте толкова бързо, че ме стряска.

Но не бе сигурна, че причината за промяната е само бързото израстване. Нещо в момичето й напомни за собственото й детство. Дороти гледаше някак напрегнато и целият й вид беше като на пребито кученце. Нещо прободе сърцето й. Спомни си трагедията на своето собствено ранно съзряване. Пенелопе поклати глава невярващо. Не е възможно брат й да посегне отново на дете! Не и на своето собствено! Но тревогата остана.

— Сигурно Манфред ти липсва — подхвърли Фиона и се опита да прикрие ревността си. — Той все няма време да си остане малко по-дълго у дома.

Пенелопе се усмихна и се наведе към нея.

— Не ревнувай, любов моя! Манфред е мой съпруг и аз го обичам по мой си начин. Той е силен, влиятелен и привлекателен мъж, но ти, и само ти си в сърцето ми. Като негова съпруга аз му осигурявам тялото, от което се нуждае, за да задоволи нуждите си, но между нас няма нищо повече. Поне нищо от романтичната любов, за която се разказва в книгите, които обичаш да четеш.

— Толкова ли си личи, че ревнувам? — попита Фиона и в красивите й зелени очи се появи молба за прошка.

— От мен нищо не можеш да скриеш. Познавам те по-добре от всеки друг — погали я с поглед Пенелопе. — Познавам те по-добре дори и от собствената ти майка.

— Пени, онази нощ… — Тя замълча и зарея поглед из градината.

— Онази нощ беше друг начин да споделим любовта си, скъпа — каза нежно братовчедка й. — Манфред е мъж със странен вкус. Да наблюдава любовната игра между две жени явно му доставя удоволствие, което ние не можем да разберем. Но бъди откровена! Неговото присъствие в стаята не те ли възбуди повече от обикновено?

Фиона се изчерви.

— Не знам как успяваш да ме накараш да направя всичко, което поискаш — прошепна и наведе глава. — Ох, Пени, да знаеш колко ме измъчва мисълта, че не мога да бъда с теб завинаги! Да не се срамувам от любовта ни, да не се съобразявам със семейството си…

— Ш-шт! — хвана ръката й Пенелопе. — Ние сме заедно завинаги, мила моя. Дори когато сме разделени, единственият човек, за когото мисля, си ти и никой друг! Успокой се, скъпа, сега, когато Манфред го няма, ще се срещаме дори по-често.

Фиона и сега чувстваше вина пред децата и съпруга си, че прекарва толкова много време с любовницата си. Но какво можеше да направи, когато тя означаваше толкова много за нея? Фиона не беше просто влюбена в Пенелопе, тя беше обсебена от нея. Нямаше никой и нищо, което би могло да я откъсне от сърцето й. Тя погледна виновно към дъщерите си. Надяваше се никога да не й се наложи да избира между тях и братовчедка си.

Гренвил Уайт предпочиташе да провежда деловите си срещи в офиса. Тук се чувстваше по-спокоен и уверен. В момента срещу него седеше педантичният господин Макхю, който едва прикриваше враждебното си отношение към него. Но това не го притесняваше. Така или иначе тонът на разговора нямаше да бъде от приятелските.

— Уведомиха ме, че не сте в състояние да убедите тъща ми да се оттегли и да ми повери управлението на семейния бизнес — тонът му беше толкова студен, че беше в състояние да превърне водата в лед.

Макхю се сгърчи под безмилостния поглед на мъжа, когото презираше, но едновременно с това се страхуваше от него. Слуховете, които се носеха за господин Уайт, го отвращаваха. Говореше се, че има съмнителни контакти с членове на престъпни банди, от които дори полицията се страхува, че бил замесен в търговия с жени, и дори подозираха, че е причина за няколко неизяснени убийства.

— Госпожа Макинтош ме увери, че има предвид някого, който ще поеме управлението, когато тя се оттегли — нервно отвърна той. — Не е моя работа да я разпитвам кого има предвид.

Гренвил се приведе заплашително към него:

— Моята тъща няма и не може да има никого предвид, защото не съществува друг, който носи нейната кръв — бавно изрече той, като го гледаше право в очите. — Тя лъже, за да ми попречи да застана начело на компанията. Да допуснем тя да остане на поста си означава да рискуваме капиталите си заради слабоумието, присъщо на всяка жена.

— Не съм съгласен с вас, господин Уайт! — възрази Макхю. — Лейди Макинтош винаги е управлявала разумно и успешно компанията, още по времето, когато нейният съпруг беше жив. Не споря с вас, че умът на жената наистина има граница, отвъд която за нея е непосилно да прескочи, но Инид Макинтош е изключение. — Той се усмихна любезно, за да заглади впечатлението от думите си, но продължи със същата решителност: — Аз не искам да повтарям тук клеветите, които се носят за вас и вашите възможности като управител, но вие не носите кръвта на Макинтош, а акционерите имат вяра само на нея.

— Да, но не останаха други наследници — избухна Гренвил. — И освен това ние с нея имаме обща кръв. По рождение леля ми е Уайт.

— Обаче тя ясно даде да се разбере, че има човек с кръвта на Макинтош и скоро ще ни го представи. Акционерите са съгласни да изчакат.

Лицето на Гренвил стана аленочервено, но той сдържа гнева си пред упорития шотландец.

— Госпожа Макинтош не е на себе си. Не е останал никой, който може да ме измести — процеди през зъби.

— Госпожа Макинтош ще ни представи бъдещия си заместник следващата седмица, преди да отплава за Англия — кротко отвърна Макхю. — Така че, ако няма нещо друго, господин Уайт — надигна се от стола си той, — ще ви пожелая успешен ден.

Гренвил остана седнал. Не му беше сега до любезности. Вътрешно кипеше от гняв, докато Макхю напускаше кабинета му. Едва дочака да се затвори вратата зад гърба му и стовари юмрука си върху бюрото. Идеше му да изпотроши всичко. Явно Инид бе влязла във връзка с Дъфи и с онова проклето копеле, детето на Фиона и Майкъл, въпреки че изглеждаше немислимо, като се имаше предвид колко далеч бе отишла навремето, за да унищожи това момче. Изведнъж осъзна, че би могла да стигне далеч и сега, за да унищожи него.

Но това нямаше да се случи, успокои се той. Преди да замине, Морт бе докладвал, че е организирал убийството на момчето, а той знаеше на какво е способен неговият капитан.

Макхю излезе от стаята и мина покрай бюрото на Джордж Хобс, който както винаги бе забил нос в безкрайните си редици от числа. От кабинета се чу силен трясък. Хобс се стресна и погледна въпросително към Макхю.

— Мили боже! Сигурно бюрото на господин Уайт се е обърнало — невинно обърна очи шотландецът. — Горкият! Днес има лош ден!

Колкото и да се правеше на строг, Макс Браун беше чувствителен човек с добро сърце. И как да не се разнежи, като виждаше какъв юнак расте неговият Патрик. Беше одрал кожата на баща си, когото старият германец все още си спомняше. Нали той го беше научил да се бие, да пие и да се оправя с жените?

В онези времена Бриджит често го хокаше заради влиянието му над Майкъл, но накрая вдигна ръце. Дъфи си бяха такива — обичаха плътските удоволствия. Тя виждаше колко много обича той племенника й и го остави да се грижи за него.

Сега двамата седяха в кухнята на хотела и слушаха тирадата на Даниъл, който се опитваше да намери начин да откаже отпуск на немеца.

Макс слушаше с наведена глава — смутен и малко сърдит, дето се държат с него, сякаш е обикновен служител в хотела.

— Дани, досега никога не съм отсъствал от работа — тихо се обади той. — Нито един ден от момента, в който дойдох да работя за баща ти през петдесет и пета.

Даниъл пъхна ръце в джобовете на сакото, което с всяка година му ставаше все по-тясно, и каза:

— И аз бих искал да ти дам малко почивка, чичо Макс, но откакто почина татко, мога да разчитам единствено на теб, че нещата в хотела ще вървят. Трябва да ме разбереш!

— Колийн ще поеме работата през това време — обади се неочаквано Бриджит. — Тя умее да се справя с клиентите в бара.

Даниъл изненадано погледна майка си, която седеше кротко до масата с ръце в скута си. Не бе очаквал, че тя ще застане на страната на Макс.

— Колийн трябва да се грижи за децата — тросна се той. — Не може да се занимава с бара.

Бриджит го погледна с лек укор:

— А как, мислиш, че сме се справяли с баща ти, когато вие бяхте малки? В началото нямахме никакви работници, но успявахме и с работата, и с вас. Както виждаш, отгледах и теб, и Майкъл, и Кейт. Не, Даниъл, Колийн може да се справи с работата, а аз ще й помагам.

Даниъл сви примирено рамене. Той отдавна бе разбрал, че способността му да убеждава, която го бе направила един от най-известните адвокати в Сидни, бе обречена на пълен неуспех пред майка му.

— Добре, Макс — въздъхна. — Можеш да ползваш две седмици отпуск, но само две. Майка ми си мисли, че двете с Колийн ще могат да се справят, но ние с теб знаем, че да управляваш хотел не е работа за слабия пол.

— Твоята братовчедка управлява една от най-мощните компании в Северен Куинсланд — напомни му Бриджит. — А тя е слаба жена, като Колийн и мен.

Лицето на Даниъл потъмня. Какъв инат беше майка му! Погледна я накриво и излезе от кухнята.

— Благодаря ви, госпожо Бриджит — погледна я признателно Макс. — Тези две седмици са много важни за мен.

Усмивката на Бриджит бавно се стопи и в очите й се появи любопитство.

— Познавам те от много години, Макс — каза тя и го погледна, — и знам кога те тревожи нещо. Свързано е с малкия Патрик, нали?

Той се сепна от въпроса й и несъзнателно потри краката си един в друг.

— Яви ми се сън, Макс — тихо продължи тя. — Сънувах мътна вода.

Германецът се вгледа в късогледите й очи, потънали сред паяжина от бръчки. Знаеше за нейните пророчески сънища и им вярваше. Винаги когато тя сънуваше мътна вода, някой от семейството умираше.

— Я, госпожо Дъфи. Става дума за моя Патрик. Не знам защо, но чувствам, че трябва да съм свободен, за да мога да го наглеждам, докато замине за Англия.

Бриджит кимна с разбиране:

— Сънувах бащата на Патрик. Духът му е тук, около нас. Тревожи се за нещо, което ние не можем да разберем. Знам, че Пат и Мартин са видели именно него. Жалко, че синът ми е твърде образован, за да повярва в очевидното. Когато му казах, ми се сопна, сякаш съм някаква изкуфяла старица. Но аз знам, както знам, че Сейнт Патрик изгони пълзящите гадини от милата Ирландия, че Майкъл и сега е с нас. И ти чувстваш същото, нали, Макс?

— Я, госпожо — поклати глава той. — Мисля, че във въздуха витаят лоши неща и трябва да си отварям очите на четири за моя Патрик. Но по-добре Дани да не знае какво сме си говорили. Ще започне да се тревожи твърде много.

— Обещавам ти, че няма да му кажа — потупа приятелски ръката му тя.

Макс беше голям мъж и се срамуваше да показва чувствата си. Затова се обърна настрани — не искаше Бриджит да види сълзите му. Зла сила му бе отнела Майкъл преди години. Но той нямаше да позволи да му вземат и Патрик. Нека дяволът грабне неговата душа, но да запази момчето.

Макс вярваше в духове и зли сили, но от опит знаеше, че най-често те имат човешки лица. И нещо му говореше, че вече бе срещал един зъл човек тук, в бара на „Ерин“. Нямаше разумно обяснение за страха, който го бе обзел заради момчето, но твърдо вярваше, че старото туземно проклятие все още виси над семейство Дъфи.

25.

Люк разбра, че Кейт и Бен се стягат за двудневно пътуване до един склад извън града, и настоя да ги придружи. Бен се зарадва на предложението му. Напоследък отчаяни от неуспеха златотърсачи нападаха натоварени със стока коли по пътищата и още една пушка щеше да бъде добре дошла. Но Кейт не изглеждаше въодушевена от предложението му. Досега се бе се справяла без него, инатливо си каза тя, щеше да се справи и сега. Не искаше да покаже слабост и да му даде повод да си мисли, че не може без него.

Въпреки мълчаливия й протест Люк оседла коня си и обяви, че тръгва напред, за да намери подходящо място за нощния лагер. Късно следобед откри удобно местенце за нощуване. Беше закътана котловина, заобиколена от скали, които образуваха своеобразен навес и бяха добра защита от задаващата се от запад гръмотевична буря. Огромните черни облаци вече се сбираха в далечината. Той прецени, че ако вятърът не смени посоката си, до няколко часа ще се изсипе проливен дъжд. С тревога зачака появата на фургона.

Малко преди залез-слънце чу тракането на колела по пътя. Беше Бен.

— Къде е Кейт? — попита Люк и се взря надолу по пътя.

— Трябваше да спре — отвърна Бен и опъна поводите. — Змия ухапа едно от животните. Исках да остана с нея, но тя ми нареди да тръгна и да ти помогна за лагера. Трябваше да изчака. Ако волът умре, ще трябва да пренареди впряга.

Люк скочи на седлото, готов да се върне назад.

— На какво разстояние е от тук? — попита.

— Оставих я преди около час — отвърна момчето.

Люк нямаше нужда от повече пояснения. Смушка коня и потегли в галоп. Може би се тревожеше прекалено много. Бен нямаше да остави шефката си, ако не бе сигурен, че е в безопасност, но дъждът идваше и той не можеше да чака.

Бурята се нахвърли върху тях с оглушителни гръмотевици и неспирен порой. Огнените езици на светкавиците разсичаха черното небе като с нож. Люк напредваше с мъка в плющящия над главата му дъжд. Ураганният вятър кършеше клони и шибаше лицето му, но най-лошото дойде малко по-късно, когато пътят се покри с вода.

Той слезе от коня и се остави да го води чувството. За десетина минути температурата рязко спадна и студът проникна чак до костите му. Той продължи да се бори с вятъра и да се взира напрегнато в тъмнината с надеждата да зърне фургона на Кейт. Но това, което го ориентира, беше мученето на воловете.

— Кейт! — опита се да надвика воя на бурята той. — Кейт!

— Люк! — дочу гласа й и разбра, че нещо не е наред.

— Къде си? — извика с всички сили.

— Насам!

Можеше да се закълне, че долавя болка в гласа й, но нямаше начин да я види сред пелената от дъжд. Трябваше да изчака нова светкавица.

— Извикай ме пак — изрева той. — Не спирай да викаш, за да мога да те намеря.

— Тук съм! — отвърна му тя.

В този миг една благословена светкавица озари местността със синкавата си светлина и той успя да зърне воловете, сгушени един в друг вдясно от него. Прецени, че Кейт трябва да се намира между животните и него. Нова светкавица озари едно дърво, прекършено от бурята.

— Мили боже! — извика той и с два скока се намери до поваленото дърво.

Наведе се и започна да я търси. Мокрите клони го шибаха по лицето, ръцете и гърба, но той не ги усещаше, бързаше да открие Кейт. Затършува между листата на дървото и най-накрая напипа човешка плът. Докосна лицето й, а тя протегна ръце и хвана неговите.

— Ранена ли си?

— Май, че не — Кейт се опита гласът й да звучи спокойно. — Но не мога да мръдна. Дървото падна, докато разпрягах воловете, и ме затисна. Опитах се да го поместя, но не помръдва.

— Сега ще те измъкна, Кейт! — Люк огледа тялото й, за да разбере коя част от него е притисната и от какво. Ръцете му напипаха един дебел колкото бедрото му клон, който я затискаше през корема.

Тя усети ръката му и я стисна.

— Люк… — запъна се. Не знаеше какво да му каже. Ужасяващият страх, който я бе обзел, когато дървото я повали, беше изчезнал напълно. Щом усети силната му мазолеста ръка, разбра, че всичко ще бъде наред. Както винаги е било, когато са били заедно.

Той освободи ръката си.

— Пази си силите, момиче — каза нежно. — Ще повдигна клона. Щом го подхвана, трябва бързо да се измъкнеш. Разбра ли?

— Готова съм — отвърна тя и му се усмихна.

Люк хвана тежкия клон с две ръце. Напъна с всички сили и се опита да го повдигне. Клонът не помръдна. Опита пак, но без никакъв резултат. Затвори очи и призова силата на любовта си, тази, която го бе накарала да прекоси разстоянието между два континента, за да бъде с Кейт. Нямаше да остави любимата си в беда. Не и той!

Битката беше неравна — мускулите на един мъж срещу тежкото дърво, което бе черпило живот и сили от тази земя десетки, а може би и стотици години. Но любовта на Люк бе по-силна. Той се вкопчи в клона и с нечовешки усилия успя да го повдигне няколко сантиметра, но това се оказа достатъчно за Кейт да се освободи от капана му.

Люк пусна клона и падна на колене в калта. Младата жена се добра до него, притисна се до гърдите му и зарида.

— Толкова се уплаших за теб — опита се да й каже той, но поредната гръмотевица заглуши думите му. Зарови пръсти в косата й и повтори сякаш на себе си: — Толкова се уплаших…

Те останаха дълго така, прегърнати и отдадени изцяло на усещането, че са живи и че са заедно. Дългите години на съмнения и терзания отлетяха безследно. Пречистени и обновени, сякаш се откриха наново. Всичко между тях се случваше тук и сега. Той задавено прошепна името й и впи устни в нейните. Проблесна светкавица и очите им се срещнаха. Тялото на Кейт се разтърси от конвулсии. Страх ли беше това? Или изгаряща страст? Люк усети трепета й и я притисна още по-плътно към себе си. Целувката му беше толкова нежна, че тя не намери сили да се възпротиви. Най-сладката целувка, която някога бе получавала! Краката й натежаха, обзе я необяснима слабост, която бавно прерасна в неудържимо желание да му се отдаде. Отвърна на целувката му и напук на ледения дъжд огънят лумна в душите им и ги сгря. Люк трескаво започна да разкопчава ризата на Кейт. Ръцете му трепереха. Най-сетне успя и притисна ръце до гърдите й. Изхлузи своята риза през главата си и долепи мускулестото си тяло до нейното. Тя погали с жадни пръсти извивките на гърба и раменете му и нежно насочи главата му към гърдите си. Зърната й настръхнаха, щом ги докосна с езика си. Тя отметна глава и затвори очи. Времето и пространството загубиха значение. Сега целият свят се заключи в горещите им прегръдки. Тялото й веднага се нагоди към неговото, сякаш двамата винаги са принадлежали един на друг. Люк я положи върху леглото от мокри и студени листа. Дъждът плющеше, но Кейт усещаше единственото жарките му устни. Извика, когато той проникна в нея и телата им се понесоха в буен танц, за който и двамата жадуваха от цяла вечност. Любовта и страстта образуваха едно прекрасно, непознато за нея усещане и тя му се отдаде без задръжки. Когато настъпи мигът на върховно удоволствие, едва осъзна, че виковете, които ехтяха сред потъналата в мъгла равнина, бяха израз на нейния екстаз. Всяка клетка от тялото й тържествуваше. Сълзите й се сляха с дъждовната вода по лицето й. Нямаше нужда от думи. Бушуващата природа говореше вместо тях. Разказваше вълшебна приказка за тяхната дива страст.

Когато телата им се наситиха, те легнаха голи един до друг, безчувствени към пороя, който се изливаше върху тях. Телата им още дълго изживяваха радостта от споделените чувства. Колко време мина в мълчание? Час? Два? Най-сетне студът ги принуди да станат. Люк я вдигна на ръце и я понесе към впряга. Намери един фенер в сандъците със стока и дори успя да запали огън под големия фургон. Подпряна на едно от четирите огромни колела и завита със сухо одеяло, Кейт поглъщаше с очи всяко негово движение. Кожата й все още тръпнеше от удоволствието, което бе получила от тялото му. Люк беше здрав и гъвкав като кожения й камшик, помисли си тя и затвори очи.

Той подсили огъня и седна срещу нея.

— Трябва да те прегледаме, да видим дали нямаш някакви наранявания от онзи клон. Сега вече няма причина да се срамуваш от мен.

Тя отвърна на усмивката му и отметна одеялото от себе си. Люк повдигна фенера и огледа синините около корема й.

— Изглежда, че няма нищо сериозно — каза той и нежно докосна тъмните петна. — Само няколко натъртвания.

И отдръпна свенливо ръка. Кейт се усмихна. Само преди минути беше толкова настоятелен, а сега показваше стеснителност. Никога нямаше да престане да я изненадва. Протегна ръка и го придърпа към себе си.

— Казвала ли съм ти, че те обичам, Люк Трейси — прошепна и положи глава на рамото му. — Обикнах те още първия миг, в който те видях на пристанището в Бризбейн. Изглеждаше толкова горд и самоуверен с одеялото на гърба си и пушката в ръка. Когато ме погледна, направо си изгубих ума.

— Нямах представа, че си ме забелязала — отвърна Люк. — Ти тогава беше съпруга на друг. Не можех да ти кажа, че си най-красивата жена, която съм виждал някога…

Спря по средата на изречението. Срамуваше се да й разкрие любовта, която носеше в сърцето си вече десет години и която промени целия му живот. Доскоро тази любов изглеждаше безнадеждна. Носеше му само мъки и страдания. Но сега, на това закътано място някъде по пътищата на австралийската северна граница, дългите години на болка от несподелената любов изчезнаха, сякаш не ги е имало. Ако го питаха къде е раят, без да се замисли, щеше да каже, че е под фургона на Кейт О’Кийф.

— Обичам те, Кейт! — каза простичко той и я погледна в очите. Спокойният тон и синият му поглед й казаха повече за дълбочината на чувствата му, отколкото всички любовни думи на света.

— Аз… няма какво да предложа на една жена… особено такава красива жена като теб. Аз…

Тя сложи пръсти на устните му.

— Просто ми обещай, че повече никога няма да ме изоставиш — изрече тихо и затвори очи. — Няма да понеса да те загубя отново, Люк. Загубих много от хората, които обичах. Обещай ми, че ти ще останеш до мен!

Той не отговори. Загледа се в разгарящите се пламъци. Никога досега не се беше чувствал толкова щастлив и недостоен за любовта на тази жена, която беше едновременно силна и с по детски чиста и доверчива душа. Разбра, че най-после е открил нещо по-ценно от неговото измислено Елдорадо. Но имаше да свърши още нещо, преди да й даде дума, че ще бъде винаги до нея. Трябваше да замине с Майкъл О’Флин. Трябваше да спечели някакви пари. Съзнаваше, че мисията е много опасна и че този път рискува не само собствения си живот, но и дълго изстраданата любов на тази жена. Освен това трябваше да си разчисти сметките с Хю Дарлингтън.

Той погали нежно косите й, сякаш тя беше малко дете, и Кейт потъна в дълбок спокоен сън. За пръв път от десет години беше щастлива.

26.

Нищо не беше наред на „Морски орел“. Само един ден в открито море и Симс сериозно се замисли дали да не скочи от кораба и да се отправи към златните полета на Палмър. Според него капитанът не беше с всичкия си и подозренията му се засилваха с всяка измината миля.

В началото хората от екипажа се опитаха да не обръщат внимание на неспокойното сноване на Морт из палубата през нощта. Решиха, че си е пийнал тайно от тях в каютата. Но Симс стана свидетел как той размахваше сабята си, сякаш съсичаше невидима жертва по време, когато беше сигурен, че е напълно трезвен.

— Видя ли негъра? — крещеше той и мушкаше със сабята в ъгъла на стаята си.

Симс се вторачи с недоумение в него. Потънал в пот, капитанът продължаваше да беснее.

— К-какъв негър, кап’тане? — смутено попита той.

Морт спря атаката върху обекта, който само той виждаше, и впи поглед в него:

— Оня майол, накичен целият с пера, мамка му дивашка!

Симс поклати глава и се изниза през вратата. Тази случка го разстрои, но не толкова, колкото заповедта на шефа му да претършува багажа на барон Фон Фелман. Понеже не беше инструктиран какво да търси, той се върна при него и докладва, че няма нищо, което да заслужава особено внимание.

— И не намери никакви документи? — попита го капитанът.

— Нищо, кап’тане. Само дрехи и разни неща… Нищо ценно.

Морт го отпрати с нетърпелив жест и Симс се отдалечи с въздишка на облекчение. Вече беше уверен, че капитанът му е луд. Преди години се бе качил на един кораб, но малко след като поеха курса, капитанът му превъртя. Уби трима души от екипажа си и после се самоуби. Представиха случая като инцидент, за да избегнат обвинението, че те са убили шефа си. Тогава всички моряци се заклеха, че ще си затварят устата за случката.

И сега сякаш всичко се повтаряше. Морт виждаше несъществуващи майоли и шпионираше наемателя си без никаква основателна причина. Така че идеята за бягство все повече привличаше първия помощник-капитан.

Той пое дълбоко въздух и се загледа в сините води на океана, по които пробягваха сребристи отблясъци. В далечината се виждаха делфини, които си играеха мирно върху спокойните вълни. За моряците делфинът винаги означаваше късмет при пътуването и той горещо се замоли да е така.

Капитан Морт имаше основателна причина за параноята си. Той прати Симс да разрови багажа на барона с надежда, че ще открие нещо, което ще хвърли повече светлина върху писмото, което пристигна за Фелман в Бризбейн.

„Морски орел“ попълваше запасите си в града, когато един куриер донесе проклетото писмо. Морт, който по принцип смяташе, че всеки около него иска да му навреди по някакъв начин, реши тайно да го отвори. Този път се оказа прав. Беше от госпожа Макинтош, която молеше барона след приключване на експедицията да предаде капитана на полицията. О, точно в стила на Макинтош, скръцна със зъби той. Първо бизнеса, после всичко останало. За експедицията беше платено. Нека Морт я завърши, пък после ще му окачим въжето на шията.

Предположи, че някой от екипажа се е разприказвал за туземните момичета, които бе затварял в каютата си по време на набезите му из южните острови, откъдето набираха наемници за плантациите. Но кой? Той бе достатъчно внимателен. За тези курсове набираше екипаж от островите. Преди да тръгне за Австралия, ги връщаше у дома и ги сменяше с други туземци. Надали някой от тях бе дошъл до Сидни, за да разкаже за неговите зверства.

И тогава се досети. Можеше да бъде само Джак Хортън. Той знаеше всичко и би могъл да даде някакъв коз в ръцете на Инид Макинтош и онзи проклет адвокат Дъфи.

Въобще не помисли за момичето, което уби в „Скалите“.

Зачуди се какво да прави с писмото, но когато размисли, реши, че ще е по-добре да го предаде на барона. Той имаше високо мнение за лейди Макинтош и не се съмняваше, че тя ще потърси и друг начин да се свърже с немеца и да му обясни ситуацията. Да скъса писмото беше безсмислен ход.

Внимателно го запечата наново и го остави при другата кореспонденция. Поне беше сигурен, че нищо нямаше да се случи преди края на експедицията, а дотогава имаше много време. Все щеше да измисли нещо. Моряците му бяха хора като него — готови на всичко и без морални скрупули, и Морт се надяваше, че ще му останат верни, когато баронът се опита да го предаде в ръцете на закона.

Той си спомни, че в инструкциите, които му бе предал Хобс, имаше едно име на някакъв американски търговец на оръжие с ирландска кръв, когото трябваше да качат на борда в Куинсланд заедно с още шест души. Май че се казваше О’Флин. На чия страна щеше да застане той, когато Морт и момчетата му се изправеха срещу прусака? Прехапа устни и поклати глава. Най-вероятно той беше човек на лейди Макинтош и барона и щеше да помогне за арестуването му.

Реши да изчака, докато се отдалечат достатъчно от Куктаун, и да дебне за удобен момент, за да си разчисти сметките с Фон Фелман. Щеше да нападне пръв, пък каквото ще да става.

Този Майкъл О’Флин… Какъв противник щеше да бъде, ако обстоятелствата ги принудят да се изправят един срещу друг? Ирландците бяха проклятието на живота му, замисли се тъжно той. Сети се за едрия брадат ирландец и стария майол с надупчена от перата на различни птици кожа, които идваха всяка нощ до леглото му и се взираха обвиняващо в него. Да вървят по дяволите всички ирландци, майоли, прусаци и цялата сган, която го преследваше и в съня му, и наяве! Той нямаше да им се даде лесно. Нямаше да им се даде жив!

Излезе на палубата и пое ежедневните си задължения. В задния край барона говореше с един от моряците. Подозрението веднага го обзе. Какво имаше да говори той с хората му?

Аристократът го забеляза и му махна приятелски:

— Добро утро, капитане! Чудесен ден, нали?

Морт кимна мрачно в отговор на поздрава му и продължи пътя си.

Баронът беше забележителен мъж. Почти два метра, той изглеждаше по-висок поради военната си стойка и високо вдигнатата глава. Беше около четирийсетте, макар че гладкото, добре избръснато лице го правеше да изглежда по-млад. Кестенявата му коса бе леко прошарена около ушите. В зеленикавите му очи личаха решителност и интелект, а маниерите му говореха, че е силна и властна натура. Щом го видя, Морт разбра, че такъв мъж не бива да се подценява, и гледаше да не му се мярка много пред очите.

— Вашият човек ме информира, че се намираме на около двайсет и четири часа южно от Куктаун. Така ли е? — настигна го гласът на барона.

— Да. Имаме късмет с времето и вятъра, бароне — отвърна той. — Виждате ли онези могили? Те ясно показват, че сме близо до Куктаун.

Фелман погледна в посоката, която му сочеше, и видя няколко красиви куполообразни възвишения, обрасли с тропическа растителност. Върховете се скриваха от белите облаци над тях. Гледката беше същата като тази, която бе наблюдавал по островите на изток от континента.

— Този мъж О’Флин, който ще се присъедини към нас в града — прекъсна съзерцанието му Морт. — Какво знаете за него?

Баронът се обърна и го погледна.

— Странен въпрос, капитане — слабо се усмихна той. — Но ще отговоря. Господин О’Флин е търсач на силни усещания. Въпреки че още не сме се срещали лично, знам много за него от общи познати. Той е войник, който се е бил с много врагове през последните десет години. Загубил е едното си око, но въпреки това е майстор в стрелбата с пушка и с пистолет. Говори се, че е работил известно време за американското правителство след революцията в Мексико. Щастлив съм, че ще имам такъв човек в екипа си за моята експедиция.

— А тя каква цел има, ако смея да попитам? — продължи с въпросите Морт и в гласа му прозвуча подозрение.

— Да изградим базови лагери за търговците, които ще дойдат след нас от Хамбург — отвърна баронът и го погледна предизвикателно.

Капитанът разбра правилно отговора и не зададе други въпроси. Извини се и продължи пътя си към кърмата.

Манфред го изпрати с поглед и после отново се загледа към брега. Беше обзет от тревожни мисли. Нямаше ли известна доза враждебност у капитана на „Морски орел“? Той не би могъл да знае за конспирацията срещу него. А и Манфред не се бе впечатлил много от вълненията на госпожа Макинтош. Неговата мисия за спиране на влиянието на британската корона беше много по-важна от убийството на няколко местни момичета. Беше предупредил лейди Макинтош, че не желае капитанът да бъде притесняван, докато е под негово разпореждане, и тя неохотно се бе съгласила.

А колкото до господин О’Флин… Манфред се загледа в семейството делфини, които плуваха около носа на кораба. Жена му го увери, че изборът му е много добър. Във всеки случай оказваше се, че този мъж има тъмно и опасно минало, за което той не е знаел.

27.

Когато се завърнаха в Куктаун, Кейт и Люк не успяха да скрият промяната, настъпила в отношенията им. Тя просто сияеше от радост, докато разказваше за премеждията им по пътя. В първия възможен момент Ема отдели приятелката си от мъжете.

— Ти си влюбена, Кейт! — възкликна възбудено.

Младата жена се усмихна срамежливо и се огледа да не би някой да ги чуе. Толкова очевидно ли беше? Свърши ли се с легендата за желязната и винаги въздържана Кейт О’Кийф?

— Сигурно е Люк! — плесна с ръце Ема. — Предложи ли ти?

— Какво те кара да си мислиш, че е господин Трейси? — вяло възрази Кейт.

Ема се изкикоти:

— Но то е изписано на лицето ти, Кейт О’Кийф! Не смей да криеш от мен! Познавам те от дълго време и съм сигурна, че той винаги е бил в сърцето ти, но не искаше да си го признаеш. Обаче сега май нещата си дойдоха на мястото.

Тя не можа да възрази. Ема имаше тънък усет за сърдечните работи, нямаше начин да я заблуди.

— Добре де — въздъхна щастливо. — Признахме си, че се обичаме.

Приятелката й я сграбчи в прегръдките си и заподскача с нея из стаята:

— Знаех си! Знаех си! Ох, Кейт, толкова се радвам за вас! Ти се грижиш за толкова много неща! Най-накрая ще има човек, който ще се погрижи за теб самата. Люк Трейси е мъж, на чиято любов и грижа можеш винаги да разчиташ.

Кейт неочаквано осъзна, че плаче на рамото на приятелката си. Но този път сълзите й бяха от щастие, което искаше да сподели със света. Ема я прегърна и също захлипа. Мина доста време и когато Хенри влезе при тях, те все още стояха прегърнати и облени в сълзи. Това го разтревожи и той бързо попита:

— Какво се е случило?

— Нищо, скъпи — изхлипа жена му. — Напротив, не би могло да бъде по-добре.

Хенри се обърка, намръщи се и реши, че е по-добре да ги остави сами, докато дойдат на себе си. Ако бяха доволни, защо плачеха? В това нямаше никакъв смисъл. Повдигна рамене и се отказа от по-нататъшни усилия да се добере до логиката на женската психика.

— Предложи ли ти? — попита отново Ема, когато двете се поуспокоиха.

Кейт поклати отрицателно глава и седна на едно буре с олио.

— Не още — отвърна с копнеж, — но съм сигурна, че скоро ще го направи.

Припомни си разговора им по време на обратния път до града. Имаше нещо, което той криеше от нея. Като че ли имаше някакъв товар, който трябваше да свали от гърба си, преди да продължи живота си напред.

Ема видя промяната в настроението й и стисна ръката й.

— Разбира се, че ще го направи! — увери я. — Люк е от мъжете, които не се страхуват от никакви опасности освен от пастора.

Двете жени се спогледаха и избухнаха в смях. Кейт не се бе сетила, че нейният любим може да се плаши от брачната церемония. Дали наистина това беше причината, поради която не й поиска ръката? Ех, да бяха живи братята й, натъжи се тя, щяха набързо да се справят с проблема и да му помогнат да я направи уважавана съпруга. Навремето Майкъл се би в задния двор на хотел „Ерин“, за да накара Кевин да се ожени за нея. Това си беше чисто ирландски начин за сватосване, особено ако братята обичаха и уважаваха сестра си.

— Мисля, че Люк ще ми поиска ръката, когато е готов — каза тя, когато смехът им утихна.

Но бръчките на челото й скоро се върнаха. Призна си, че никога досега не бе изпитвала такова щастие, но и никога не бе чувствала такава несигурност и страх. Беше уверена в любовта му, но не знаеше дали ще се реши на брак. Дали далечните хоризонти нямаше отново да го призоват? Тръсна глава и прогони всичките си съмнения. Всичко щеше да бъде наред. Любовта им щеше да победи.

Вечерта, докато седеше до Люк на верандата на семейство Джеймс и се любуваше на красивия пейзаж, страховете й се върнаха с нова сила. Ема бе настояла двамата да им гостуват за вечеря и компанията беше весела и приятна. Мъжете коментираха предимствата и недостатъците на английските и американските огнестрелни оръжия и кои са по-подходящи за тукашните погранични условия. Жените обсъдиха цената на златото на стоковия пазар. След вечеря Ема направи знак на съпруга си и двамата се оттеглиха, за да дадат възможност на Кейт и Люк да останат сами. Хенри замърмори, че те с Люк имат да си казват още много неща, но един поглед на жена му беше достатъчен да го накара да замълчи.

Люк и Кейт седнаха на стъпалата пред къщата и се загледаха в светлинките на корабите и лодките, които дефилираха по широката река. Нощта донесе жадуваната хладина и двамата с наслада поемаха свежия въздух. Кейт хвана ръката на любимия си и сведе глава на рамото му. Животът беше прекрасен и тя му се наслаждаваше с цялото си сърце.

— Обичам те — каза Люк и тя импулсивно стисна ръката му. — Но… трябва да свърша още нещо, което… с което мисля, че няма да си съгласна.

Тя се извърна и го погледна в очите. Той седеше до нея напрегнат и смутен:

— Какво е то?

— Нещо, което трябва да направя преди…

— Преди какво? — настоя тя.

Той отмести поглед и се загледа към реката. Настъпи тишина. Кейт усети, че губи почва под краката си. Упоритостта и мълчанието на Люк я изнервяха.

— Преди какво? — попита отново.

— Преди да заживеем заедно — бавно отвърна той.

— Да не би да молиш за ръката ми?

Той поклати глава и тъжно изрече:

— Не мога да те моля за такова нещо. Нямам какво да ти предложа… освен любовта си.

— Това е достатъчно. Ако имам любовта ти, ще имам всичко, което една жена иска.

— Но за мен не е достатъчно! Аз трябва да донеса нещо в това семейство, Кейт! — разпалено заяви той. Не разбираше ли тя, че Люк Трейси не е мъж, който може да понесе унижението да бъде издържан от жена? — Трябва да поправя неправдата, която някога бе извършена над мен.

Изрече последните думи толкова решително, че Кейт се изплаши. Какво бе намислил? Дали не се канеше да предприеме ново самотно и опасно пътуване в търсене на мечтаната златна река?

— Нали помниш, че ти предложих да се заемеш с проучване на земята около Рокхамптън? — припомни му тя.

— Не става въпрос за нова експедиция — уклончиво отвърна той. — Работата е свързана с една конкретна личност и… ще ти обясня, когато нещата се оправят. Моля те, Кейт, довери ми се!

Тя въздъхна и се изправи.

— Добре, Люк. Няма да задавам повече въпроси, но искам да ми обещаеш, че каквото и да правиш, ще е законно.

— Но то по някакъв начин наистина е законно — наведе глава той. — Става въпрос за поправяне на една несправедливост.

— Мисля, че трябва да влезем вътре — каза Кейт и той усети раздразнението в гласа й. — Не е възпитано да пренебрегваме домакините.

Люк се надигна и тръгна след нея. Пред вратата тя се обърна и процеди тихо:

— Гледай да е в рамките на закона, Люк! Или забрави за мен!

Той наведе глава. Не можеше да й обясни какво му бе причинил онзи кучи син. Как го ограби и го принуди да прекара шест години далеч от нея. Шест години в скитане из друг континент, чиято земя му беше чужда и лишена от прелест, въпреки че бе роден там. Любовта на Кейт беше много по-важна от всичкото злато на света. Но също толкова важно беше и достойнството му. Без него той не се чувстваше мъж.

28.

Мощният изстрел от колт привлече вниманието на всички в бара. Майкъл замръзна с картите в ръце, както и неговият партньор Джон Уонг. Но ирландецът бързо се окопити и внимателно плъзна ръка в джоба на сакото си, където беше пистолетът му.

— Приятели! — извика високият мъж, който застана на входа. — Казвам се Люк Трейси и съм един от вас.

Всички насочиха погледите си към него. Дали не беше поредният превъртял от липса на късмет миньор? Или някой, на когото слънцето бе изпържило мозъка?

— Помогнете ми да се разправя с един долен продажник, който е седнал сред нас и си пие, сякаш е наш приятел. Той не е копач, а шибан адвокат, от тези, дето ни мамят и ограбват парите ни, изкарани с пот на челото.

Отвсякъде се чуха одобрителни възгласи. Добре облечените господа, които живееха на гърба на отрудените миньори, не бяха сред любимците им и те се заоглеждаха, за да открият въпросния господин. Обвиняващи погледи се насочиха към шепа търговци и банкери, които бяха попаднали случайно в кръчмата. Те наведоха глави. Някои от тях започнаха да отричат, че са адвокати, но всичките побързаха да приготвят сметките си, за да са готови да изчезнат при първия удобен момент.

Хю Дарлингтън нищо не каза. Отчаяно потърси начин да избяга. Сбъдваше се най-лошият му кошмар. Мъжът, когото бе измамил преди шест години, се беше изправил насреща му. Нямаше начин Кейт О’Кийф да не стои зад тази работа.

Един едър миньор го позна по скъпите дрехи и гузния поглед.

— Ти си, свиня такава! — изрева и го повали на земята. Тълпата услужливо се отдръпна и образува кръг около тях.

— Той е! — изръмжа заплашително Люк.

Зад него се показа Хенри, закуцука напред и заговори:

— Казвам се Хенри Джеймс. Някои от вас ме познават още от времето, когато бях в конната полиция. От това, което знам за случая, този господин е измамил Люк Трейси и трябва да си понесе наказанието. Искам да ви помоля да го изслушате и да произнесете своята присъда.

Миньорите нададоха одобрителни възгласи и закимаха. Хю се разтрепери от страх. Оформяше се някаква пародия на съдебен процес, за която беше чувал из салоните в Рокхамптън. Наричаха я „директно прилагане на закона“.

Люк извади от джоба си една парцалива бележка и я вдигна така, че всички да я видят.

— Това е квитанция за парите, които дадох на господин Дарлингтън преди няколко години. Имам ги от продажбата на златото, което открих по тези места през шейсет и осма. Този червей си ги присвои и ме издаде на полицията за незаконна продажба на злато. Поне така направи да изглежда, но аз не можех да знам дали наистина ме е предал в полицията, или блъфира и трябваше да избягам от колонията. Сержант… съжалявам, господин Джеймс ще потвърди, че това, което казвам, е самата истина. Аз съм готов да се закълна в Библията, ако някой има в себе си.

Недоволството сред клиентите на бара започна да набира скорост и скоро се чуха гневни подвиквания. Нямаше нужда Люк да се кълне, за да му повярват. Подобни случаи бяха ежедневие по тези земи. Едрият миньор, който държеше Дарлингтън прикован към пода, се озъби насреща му:

— Е, господинчо, ше ка’еш ли нещо в своя защита?

Дарлингтън беше изплашен до смърт, но опитът му да преговаря с клиенти, му помогна да запази самообладание. Трябваше да бъде изключително внимателен при избора на думи. Тези съдебни заседатели нямаше да се впечатлят от красноречието му. Те се интересуваха само от голите факти.

— Ако господин Трейси има някакви претенции към мен — каза, — готов съм да го приема в кантората си по всяко удобно за него време.

— А-а! Не така! — развикаха се от тълпата. — Въпросът трябва да се реши сега. Това момче е чакало достатъчно дълго.

— Господа — извика Дарлингтън с добре премерен ентусиазъм, както правеше в съда. — Господин Трейси може да си върне парите, като ги поиска от Кейт О’Кийф, на която ги предадох по негово настояване.

При споменаването на името на сестра му Майкъл се надигна от стола, но Джон го натисна обратно.

— Това не е наша работа.

— Да — обади се Люк, — само дето господин Дарлингтън й ги е дал от свое име. Освен това не е предал всичките пари. Една част е сложил в собствения си джоб. Но това не му стига. Сега е дошъл да заплашва госпожа О’Кийф да му върне и останалите, които открадна от мен.

— Господа! Господа! — отчаяно се опита да надвика врявата Хю. — Господин Трейси лъже! Тя започна своя бизнес с моя помощ. Бяхме се уговорили да ми върне парите, когато ми потрябват. Попитайте я!

— Парите, които й дадохте, не са ваши, господине! — провикна се Люк. Ревът на тълпата се усилваше с всяка минута, но той успя да я надвика. — Не аз, а вие сте лъжец, Дарлингтън! Долен, мръсен лъжец!

Хю пребледня. Беше ясно какво целеше американецът. Предизвикваше го към дуел и щеше да бъде много трудно да откаже предизвикателството. Клиентите на бара също разбраха накъде върви работата и утихнаха.

— Вие ме нарекохте лъжец, господин Дарлингтън, и аз ви отвръщам със същото. — Люк се ухили зловещо. — Какво ще кажете да решим спора си като истински мъже? Да отидем в задния двор. Ще бъдем само вие, аз и господин Самюъл Колт — каза и вдигна револвера си.

Ръцете на Хю се изпотиха. Той се вгледа с ужас в Хенри Джеймс, който се приближи към него с револвер в ръка. Показа на публиката шестте патрона в ръката си, зареди оръжието и го подаде на Хю, който го пое, сякаш му бяха подали отровна змия.

Люк показа само един куршум и също зареди револвера си. Демонстрацията на превъзходство не бе отмината без внимание от събралите се хора. Те шумно одобриха жеста на американеца.

Люк се обърна и излезе от заведението.

Миньорите забързаха към относително тихата задна уличка, за да проследят представлението. Тълпата избута Хю пред себе си и го подкара към определеното за дуела място. Такива неща не бяха обичайни за пограничните райони и всички бяха любопитни да видят как ще се развие двубоят между двамата.

Минувачите побързаха да се отдалечат, за да избегнат мелето, което обикновено наставаше сред наблюдаващите, но имаше и такива, които останаха, след като разбраха, че дуелът ще бъде на живот и смърт. Организираха си залагане. Пари и злато бързо преминаха от едни ръце в други. Повечето заложиха на адвоката, като разбраха, че той разполага с шест куршума, а златотърсачът — само с един.

Джон Уонг се хвана на бас с един миньор, че американецът ще победи въпреки шестте куршума в пистолета на богаташчето. Нямаше начин да не спечели. През цялото време внимателно бе наблюдавал движенията му и одобри това, което видя. Мъжът притежаваше грацията на пума, тръгнала на лов, и точно като пума бе лишен от всякакъв страх. А само този, който не се страхува от смъртта, владее волята и чувствата си.

Намесата на името на Кейт накара Майкъл да проследи дуела с внимание. Какви отношения можеше да има този янки със сестра му? Ако се случеше така, че адвокатът го застреля, можеше никога да не разбере.

Люк изглеждаше спокоен, но Дарлингтън трепереше като лист. През целия си живот беше стрелял с пистолет само веднъж и това беше на едно мъжко следобедно парти, където за забавление решиха да се целят в наредени празни бутилки. Вдигна поглед към спокойните сини очи на американеца и за пръв път разбра какво означава да гледаш смъртта в очите. Нямаше нищо общо с неговите бурни атаки в съдебните зали, където можеше да срази противника си с думи. Боже мой, той участваше в някакво дивашко средновековно правораздаване, в което човекът, останал жив, се признаваше за невинен, и нямаше как да го избегне. Всяко разумно предложение да решат спора по цивилизован начин щеше да се възприеме като признание за вината му.

— Предлагам да не се впускаме в подробности и церемонии по изясняване на правилата, Дарлингтън — каза Люк. — Ето едно просто правило, което ще ти хареса. Ти стреляш пръв. Ако не успееш да ме улучиш, стрелям аз. Ясно ли е?

Хю се огледа за подкрепа, но не намери поддръжници. Беше очевидно, че всички симпатизираха на този проклет янки по морални, а тези, които бяха заложили на него, и по финансови причини.

— Искам да знаете, че правя това под натиск — обърна се към зрителите той. — При тези обстоятелства смъртта на господин Трейси трябва да се възприеме като акт на самозащита от моя страна.

Той се обърна към Люк и вдигна оръжието си. Настъпи гробна тишина. Всички се втренчиха в мъжа, който стоеше пред дулото на пистолета и спокойно очакваше смъртта си. Майкъл се възхити на куража на Люк. Каквато и роля да играеше в живота на Кейт, човекът заслужаваше уважение.

Хю се опита да се прицели, но потта от челото му влезе в очите и той наведе тежкия револвер, извади кърпичка и попи мокрото си лице. Това предизвика презрението на зрителите към страхливия адвокат. Чуха се дюдюкания и обидни думи по негов адрес. Той прибра кърпата и отново вдигна револвера.

Още веднъж тълпата притаи дъх. Изнервен, Хю натисна спусъка. Въпреки че всички очакваха изстрела, силният трясък ги накара да подскочат.

Люк се изви и падна на една страна. От месестата част на ухото му рукна кръв, напои яката на ризата му и за част от секундата той си помисли, че умира. Дарлингтън бе по-добър, отколкото бе очаквал, а имаше на разположение още пет куршума. Но сега беше негов ред.

Обаче Хю бе забравил правилата. Вдигна оръжието и се прицели наново. Беше въпрос на оцеляване. Достойнството не означаваше нищо, ако си мъртъв. Стреля втори път. Куршумът уцели земята, на която противникът му бе лежал само преди секунда.

Люк побесня и светкавично изстреля своя куршум. Хю усети силен удар в челото си. Свлече се на колене. Кръвта бликна от раната и замъгли погледа му. Вдигна ръце към челото си и изстена:

— Мъртъв съм!

Но смъртта не дойде толкова бързо. Кръвта напои пръстите му и видът й засили болката в главата му. „Мъртъв ли съм“ — запита се объркано той. Смътно дочу, че тълпата, която мълчеше допреди малко, сега се смееше облекчено. „Как могат да са толкова жестоки“ — помисли печално.

— Излъгах те, Дарлингтън — изсмя се Люк и се надвеси над него. — Имах два патрона, не един. Първият беше специален. От него не се умира, само боли глава. Никой не е умрял от восъчен куршум, примесен с малко доматена паста. Но виж, вторият си е истински. Не се съмнявай, че ще го забия до доматения, ако веднага не преведеш на Кейт О’Кийф остатъка от парите, които ти дадох преди шест години. Давам ти два дни срок.

Миньорите посрещнаха подигравката над адвоката с бурни аплодисменти. Те се спуснаха към Люк, вдигнаха го на раменете си и го понесоха обратно към бара. Алкохолът потече като река, чашите затракаха и възбудените клиенти се надпреварваха да коментират забавната история. Само мъж с железни нерви можеше да си позволи такава шега. Те пиха за Люк, за смелите мъже, за миньорите и после вече всеки пиеше за каквото се сети.

Хю остана сам в задната уличка. Не знаеше какво го боли повече — главата или нараненото му достойнство. Беше изгубил всичко. Мъж, претърпял такова унижение на публично място, не можеше повече да се надява на политическа кариера, нито на сериозни клиенти. Той изтри доматеното пюре от челото си, стана и се запъти към близкия полицейски участък.

Майкъл последва Джон, който влезе в кръчмата да си вземе печалбата. Изгубилият миньор се опита да оспори облога, понеже адвокатът бил още жив. Евроазиатецът заяви, че Дарлингтън бил изгубил дуела още с втория изстрел, с който нарушил правилата, но онзи не се съгласяваше. Едва когато Джон го хвана за врата и го запрати в плетената ограда, той обмисли наново нещата, осъзна, че е изгубил, и послушно си плати дълга.

Майкъл следеше неотлъчно американеца. „Ето мъж, на когото можеш да се опреш в беда“ — помисли си. Реши да го държи близо до себе си по време на общата им експедиция. Само дето още не знаеше дали е приятел или враг на сестра му.

Внезапно един миньор се провикна и накара всички да замлъкнат:

— Полицията идва да арестува нашето момче.

Настъпи кратка тишина, след което барът зажужа като разбунен кошер.

— Няма да го дадем! — чуха се гласове.

— Само да посмеят!

Майкъл дръпна Джон за ръката и прошепна:

— Трябва да го изведем, преди да дойдат полицаите!

Той кимна и двамата си запробиваха път през скупчените около Люк хора, които се готвеха да защитават новия си герой.

— Господин Трейси — викна Майкъл към Люк, който стоеше до бара и държеше един парцал върху раната на ухото си. — Трябва да се махаме оттук, преди да те окошарят.

Люк успя някак си да го чуе сред всеобщата врява и погледна през прозореца. Трима полицаи вървяха към входа с решителна крачка.

— Добра идея — каза той, — но преди да отпътуваме трябва да се срещна с Кейт О’Кийф и да й обясня някои неща.

— Не става — заяви Майкъл, като се опитваше да се задържи на мястото си. Тълпата около Люк ставаше все по-гъста и заплашваше да го отнесе нанякъде. — Нали не искаш да я замесиш в случая?

— Ако не й обясня какво се случи, тя ще си помисли лоши неща за мен — запротестира той.

— Няма време за това — отсече Дъфи и го поведе към задната врата. — Ченгетата могат да те намерят. Ще те скрием, докато дойде корабът от Сидни.

— По дяволите! — изруга Люк. — Вие не познавате Кейт О’Кийф, господине. Ако не й обясня, тя ще си помисли, че съм я изоставил.

„Няма значение дали ще й обясниш или не, приятелю — подсмихна се Майкъл. — Познавам сестра си отлично, и в двата случая си загубен. Не, при мен ще бъдеш на сигурно място.“

Секунди след като напуснаха бара, полицаите бяха вътре. Те потърсиха Люк, но ги посрещнаха със смях и подигравки. Адвокатът бе успял да се свърже бързо с тях и да обвини американеца в опит за убийство, но се намериха хора, които разказаха съвсем различна история от тази, която им бе представил той. Полицаите усетиха смешната страна на ситуацията и изгубиха желание да търсят нарушителя. В пограничните райони един полицай имаше толкова много работа, че нямаше време да се занимава с накърненото достойнство на някакъв си адвокат.

Няколко часа по-късно един миньор изтича при Кейт и й разказа за дуела. Тя затвори магазина и хукна към бара, но Люк не беше там. Един от клиентите й каза, че е излязъл с Майкъл О’Флин, за когото щял да работи. Кейт си тръгна със сълзи на очи. Докато вървеше към къщи, кълнеше и двамата — Люк и Майкъл О’Флин. Който и да беше този американски търговец, заслужаваше да му откъсне главата.

Сърцето й подсказваше, че Люк е на път да извърши нещо, което ще изложи на риск живота му. Тя вървеше и клатеше глава. „Само да се върне жив и здрав — мърмореше си и подсмърчаше, — ще приключа с него веднъж завинаги.“ Нямаше да пролива повече сълзи за мъж, особено за Люк Трейси, реши Кейт. Тя беше от рода Дъфи, носеше гордия и независим дух на клана си. Нямаше нужда от мъж, за да се справя с живота.

На другия ден Люк стоеше на брега на река Индевър и следеше множеството от кораби и лодки, които се носеха по течението й. До него бяха Майкъл и още петима мъже, готови да поемат на път за тайнствената експедиция. Малко по-встрани Щрауб стоеше сам сред купчина торби, сандъци и кашони, в които бяха провизиите.

Майкъл пушеше вечната си лула и не откъсваше поглед от приближаващия се кораб, на който пишеше „Морски орел“.

— Голямо шоу направи, господин Трейси — обърна се към Люк. — Но ако те бях оставил на полицията, щеше да изпуснеш тази екскурзия.

— Може би — измърмори той и замълча.

Майкъл видя, че човекът няма настроение за разговори, и се зачуди дали причината не е Кейт. Предположенията му бяха верни.

Мислите на Люк наистина бяха заети с Кейт. През последните дванайсет часа не бе имал време и възможност да говори с нея. Какво щеше да си помисли тя, когато историята за дуела с бившия й любовник достигнеше до нея? Щеше да реши, че е от ревност. И щеше да прати по дяволите такъв мъж, който в един момент горещо я уверява, че я обича, а в следващия тича да брани наранената си чест. „Съжалявам, Кейт! Трябваше да ти кажа, защо постъпвам така.“ Но вятърът понесе извинението навътре в морето.

Може би щеше да го изслуша, когато се завърне от експедицията, опита се да си вдъхне надежда той. Може би щеше да има късмет. Но надеждата угасна бързо. Кейт О’Кийф не се впечатляваше от думи. Тя беше жена на действието, а неговите действия през тези два дни не бяха нещо, с което можеше да се гордее.

Корабът заби нос в мангровата растителност до брега. От борда пуснаха малка товарна лодка и двама от моряците помогнаха на групата да се качи на борда. Наетите от Майкъл хора носеха малко личен багаж: по едно-две одеяла и лично оръжие. Двама от тях останаха с провизиите за втория курс.

Лодката се отправи към „Морски орел“ и Майкъл огледа внимателно кораба. Той не беше голям, но имаше вид на стар, жилав боец, на когото можеше да се разчита. На палубата стояха двама мъже и гледаха с интерес приближаването им.

Единият от тях му напомни на Карл Щрауб, но беше доста по-възрастен. Веднага позна, че това е барон Фон Фелман. Дрехите и осанката му отговаряха точно на пруски аристократ. Мъжът до него трябваше да е капитан Морисън Морт. Майкъл усети студ в сърцето си. Най-сетне можеше да погледне в очите мъжа, когото му предстоеше да убие.

Докато лодката се приближаваше към тях, той имаше възможност да огледа врага си по-отблизо. Капитанът беше впечатляващ мъж. Личеше си, че има желязна закалка в множество битки и е свикнал да живее опасно. Погледите им се срещнаха и Майкъл отклони очи. Не искаше да издаде неприязънта си още отсега. Но защо му се стори, че в погледа на Морт зърна нездрав блясък?

Той стъпи пръв на борда и човекът, който му напомняше за Щрауб, се приближи, за да го посрещне.

— Радвам се да се запозная с вас, господин О’Флин — приветства го и стисна здраво ръката му. — Аз съм Манфред фон Фелман.

— За мен е удоволствие! — Майкъл разтърси ръката на барона. — Имах честта да се запозная със съпругата ви, докато бях в Сидни.

— Да, тя ми каза — кимна баронът. — Сподели, че притежавате забележителни умения. Точният човек за тази мисия — така се изрази.

Ирландецът се почувства неудобно от коментара за неговите умения. Дали с извратеното си съзнание Пенелопе не бе разказала на барона за кратката им, но бурна връзка?

В този момент към тях се присъединиха Морт и Карл Щрауб и прекратиха неудобния за Майкъл разговор. Фон Фелман посрещна топло своя съотечественик:

— Хер Щрауб, виждам, че добре се справяте с поставените ви задачи. — Усмихна се той и му подаде ръка.

Щрауб я пое и отвърна:

— Имахме късмет с господин О’Флин, бароне. Той свърши цялата работа и както виждам, мъжете приемат командите му без възражения.

Баронът пусна ръката на Щрауб и отново се обърна към Майкъл:

— Предполагам, че още не сте се запознали с капитан Морт, господине.

— Нямах тази възможност — отвърна той и погледна право в очите на Морт. Безумният блясък бе изчезнал и сега те изглеждаха мъртви.

Не му подаде ръка, а и Морт не направи никакво усилие за това.

— Сигурен ли сте, че не сме се срещали някога, господин О’Флин? — замислено попита Морт.

„Значи разпознаваш чертите на баща ми, куче — с омраза, но и със задоволство си помисли Майкъл. — Не си забравил жертвата си!“

— Няма как, господин Морт — привидно спокойно отвърна той. — Прекарал съм целия си живот в Щатите.

— Да, няма как — повтори капитанът, но в гласа му се долови съмнение. — Напомняте ми за един ирландец, когото имах нещастието да срещна преди години. Тогава работех в Националната конна полиция. Е, предполагам, че не всички ирландци са престъпници.

Майкъл кипна от обидата към паметта на баща му. Как му се искаше още сега да разкрие истинската си самоличност! Но не беше време за лична разправа. Не още! Щеше да изчака удобния момент и преди да го убие, щеше да го накара да разбере кой седи пред него.

— Прав сте, господине! Не всички ирландци са престъпници — отвърна.

Изплашеното куче е опасно, разсъди той. Беше очевидно, че приликата с баща му бе уплашила убиеца.

— Извинете ме, господа — грубо каза Морт. — Трябва да се заема със задълженията си.

И забърза към екипажа, за да даде нареждания за новия курс.

Майкъл облекчено въздъхна, когато капитанът се отдалечи, и погледна към барона и Щрауб. Те разговаряха и не забелязаха напрежението между двамата.

— Ще отплаваме утре по обяд, господин О’Флин — обърна се баронът към него. — Никой да не слиза от кораба, ако няма специално разрешение от мен.

— Ясно! — отговори по войнишки той.

— Когато излезем в открито море, ще ви инструктирам за ролята ви в тази мисия — продължи Манфред. — Дотогава ще разпоредя да доставят на вас и на хората ви ром и бира. Сигурен съм, че ще се забавлявате добре, докато „Морски орел“ е в пристанището.

Майкъл се усмихна с благодарност.

— След час ще започне официалната вечеря при капитана. Вие и хер Щрауб също сте поканени.

Щрауб прие, но Майкъл се извини, като каза, че е негов дълг да се храни и да живее с хората, които му бяха поверени.

— Добрият войник винаги поставя на първо място своите хора — съгласи се Манфред. — Приемам избора ви и го приветствам.

Когато Майкъл се прибра при бушмените, ромът вече се лееше щедро и в отделението цареше отлично настроение от неочаквания подарък. Един от тях измъкна от навитото си на руло одеяло хармоника. Скоро корабът се огласи от пиянски хор. Мъжете изпяха всички популярни английски, американски и ирландски песни, за които се сетиха.

Майкъл не се включи във веселбата. Мислеше за сандъците с провизии, които бяха напъхани в трюмовете. В един от тях беше бомбата, която щеше да използва, когато му дойде времето.

На брега един дребен човечец с бастун със сребърна дръжка наблюдаваше внимателно товаренето на сандъците на втория курс на лодката. Търпеливо изчака да качат на борда и последния сандък и едва тогава си позволи да се усмихне. Бомбата скоро щеше да бъде на борда на „Морски орел“. Сега всичко беше в ръцете на ирландеца. Той трябваше да потопи кораба, преди да стигнат остров Нова Гвинея, който, Браун бе сигурен в това, беше тяхната крайна цел.

Когато лодката достигна „Морски орел“, той се обърна и се запъти към хотела си. Бе направил всичко, което зависеше от него.

„Ах, Майкъл Дъфи — замоли се той, — не оставяй ирландската кръв да те отклони от главната цел! Капитан Морисън Морт не е личност, която ще остане в историята. Но осуетяването на плановете на Кайзера да завладее света — виж, за това си заслужава да се умре.“ Кое щеше да надделее, запита се със свито сърце — желанието за мъст или дадената дума? И си призна, че не е сигурен в отговора на този въпрос.

Ден след като „Морски орел“ отплава, Кейт получи от Хю Дарлингтън банков чек за солидна сума. Той бе преведен в сметката й без никакви обяснения, а адвокатът беше заминал от Куктаун, кълнейки се, че никога повече няма да стъпи тук.

Тя бе дочула, че причината за дуела между Люк и Хю са били някакви пари и че нейното име също било намесено. Но когато попита банковия служител, който се занимаваше със сметките й, какво означава всичко това, той сви рамене, въпреки че не беше изненадан. Отдавна се бе научил да не се учудва на нищо в град, в който мъжете плащаха за пиене и жени в злато и се убиваха заради един недружелюбен поглед.

29.

Чарли Хийт вървеше под ситния дъжд и се взираше между сенките на каучуковите дървета. Трябваше да се досети, че в такова време децата щяха да си останат вкъщи. Вече седмица вървеше след малкия Патрик Дъфи, следваше го неотлъчно до училище и обратно и се надяваше да го срещне някъде сам, за да приключи с него и да прибере тлъстата сума, която му обеща Морт.

Но Патрик беше винаги в компанията на едно по-малко момче, чието има беше Мартин. Трябваше да намери начин да ги отдели един от друг, но все не намираше подходящо място и време. Тогава забеляза, че момчетата често идват да играят в тази горичка и понякога остават чак до залез. Беше закътано и удобно за целта.

Той погледна към небето и доволно се ухили. Времето се променяше и утрешният ден обещаваше да бъде слънчев и ясен. Тези дни момчетата бяха затворени вкъщи заради дъжда, но утре непременно щяха да са тук.

Убиецът преглътна разочарованието си и пое по тясната улица. Инстинктът на хищник му подсказа, че утре ще е решаващият ден. И той щеше да бъде тук, скрит в сянката на дърветата и готов за атака.

Макс Браун се настани в чист, удобен и относително скъп пансион. Можеше да си го позволи. През годините, докато работеше за „Ерин“, бе спестил доста пари, които и без това нямаше за какво да харчи. Съдържателят на пансиона беше холандец, бивш моряк, който беше плавал много пъти до Хамбург. Двамата с Макс бяха горе-долу на едни години и веднага откриха общи теми за разговор. Скоро станаха добри приятели. Преди години холандецът беше пристигнал с един кораб в Сидни. Късметът му проработил и още първите дни се запознал със самотна вдовица, малко по-възрастна от него. Станал неин любовник. Тя била собственичка на пансиона и когато починала, завещала всичко на него.

Приятелството между двамата бивши моряци, основано на спомени за лоши капитани на кораби и добри проститутки, крепнеше с всеки изминал ден, но холандецът нито веднъж не попита какво прави тук клиентът му. Не беше негова работа да знае къде ходи от ранни зори до късна вечер и с какво се занимава. Стигаше му, че си плаща редовно и пази стаята чиста.

Един ден Макс се върна мокър до кости и премръзнал от непрестанния дъжд навън. Извади бутилка немска ракия и седна на масата в трапезарията. Лицето му бе загрижено. Собственикът се присъедини към него за едно питие.

— Не се разстройвай, приятелю. — Вдигна чашката за наздравица. — Дъждът ще спре. Утре времето ще бъде хубаво и ще можеш да продължиш с разходките си.

Макс отпи голяма глътка и измърмори:

— Да, ще бъде хубаво. Нали затова се притеснявам.

— Виждам гнездо на сврака — каза Патрик. Той се бе покачил на едно от старите каучукови дървета и гледаше към клоните по върха му. — Мога да се изкача догоре и да видя дали има яйца.

Мартин сви устни. Свечеряваше и сенките в гората ставаха все по-плътни. Патрик винаги правеше така, че да си навлекат неприятности. Например вчера в параклиса на училището, когато открадна чашата с вино от олтара и го накара да отпие. Изобщо не чуха отец Игнаций, който пристъпи към тях като дебнещ леопард.

— Опитвате се да превърнете виното във вода ли, господин Дъфи? — стресна ги гласът му. — Нали това искате да направите? Защото не вярвам, че сте способен на светотатство и ще изпиете тази чаша с вино.

Мартин се сви пред извисилия се над него свещеник, който беше и техен учител по латински. Устата му пресъхна и той не посмя да отговори. Патрик му се притече на помощ.

— Реших да покажа на Мартин Христовата кръв — смело изрече. — Брат ми иска да стане свещеник като вас, отче, трябва да ги знае тези неща.

Йезуитът успя да скрие усмивката си.

— Хубаво е да стане свещеник. Ще има възможност да се помоли за душата ви, Патрик Дъфи — благо заговори той, — когато ви поведат към бесилото за кражба.

Кражбата не се наказваше със смърт, но момчетата не знаеха това и сърцата им се свиха от страх.

— Татко е адвокат — неочаквано се обади Пат и погледна отеца в очите. — Ще намери начин да ме измъкне от въжето.

Отец Игнаций тежко въздъхна. Патрик беше неуправляем. Надяваше се училището в Англия да се справи с ината и вироглавието му, въпреки че това щеше да го обрече на дяволската протестантска вяра. Колониалното училище не успя да се справи с него.

— Елате с мен, младежи — каза той. — Ще ви заведа при отец Франсис в изправителното отделение.

Щом чу за изправителното, краката на Мартин се подкосиха. За разлика от Пат досега никога не бе наказван. Двамата се отправиха към мрачния кабинет на отец Франсис. Учителят по латински ги въведе и преди да обясни защо са тук, Патрик поиска да разговаря с него насаме. Игнаций се изненада от нахалното държание на момчето и сви недоволно рунтавите си вежди, но в крайна сметка се съгласи и даде знак на брат му да излезе.

Мартин остана навън, избърса потните си ръце в панталона и зареди молитви за избавление от ръцете на отец Франсис. Скоро до ушите му достигна шибащият звук на специалната пръчка за изправяне на провинили се ученици и той се сви, сякаш играеше по неговия гръб.

След десетина минути вратата се отвори и Патрик излезе с наведена глава. Стискаше здраво зъби, за да не се разплаче.

— Свободни сте и двамата, господин Мартин — каза отец Игнаций и момчето зяпна от изненада, но благоразумно замълча и тръгна след Патрик. Чувстваше се като осъден на смърт, когото са помилвали в последната минута.

— Какво стана? — задъхано попита той, когато завиха зад ъгъла. — Защо ме пропуснаха?

Патрик се опита да потисне болката и отвърна с половин уста:

— Уверих ги, че един ден наистина ще станеш свещеник и няма да е хубаво да пише в досието ти, че си наказван за кражба на вино от олтара.

Мартин кимна. Той бе разбрал две неща. Първото беше, че брат му се бе жертвал заради него, и второто — че ако се помоли много, ама много силно, бог ще чуе молитвата му и ще му помогне.

И ето, че сега Пат му предлагаше ново предизвикателство. Дървото беше високо, клоните нагоре ставаха тънки и беше опасно да стъпваш по тях. Май че пак трябваше да прибегне до услугите на Всевишния. Щеше да бъде чудесно, ако той се потруди малко и направи някакво чудо, защото Мартин не искаше Пат да разбира, че го е страх да го последва. „Моля те, боже, направи така, че да не се наложи да се катеря по това дърво“ — занарежда наум. Господ отговори моментално на молитвите му. Един глас, идващ от издължените сенки между дърветата, го призова:

— Господин Мартин Дъфи? Майка ти ме помоли да ти предам, че трябва непременно да се върнеш у дома.

Двете момчета се вгледаха в мъжа, който излезе от прикритието си.

— Кой сте вие? — изгледа го подозрително Патрик.

Чарли се усмихна:

— Бях в бара и оня дебел германец… как му беше името… — Зарови пръсти в сплъстената си брада.

— Чичо Макс — услужливо му каза Мартин.

— А, точно той! Та вашият чичо Макс ми каза, ако ви срещна, да ви предам, че майка ти те търси под дърво и камък, Мартин. Имала няк’ва работа за теб. Каза, че Патрик не й трябвал, само Мартин.

Момчето се почеса по врата. Домашната работа беше за предпочитане пред катеренето по дървото.

— Трябва да отида — каза.

Патрик изсумтя ядосано:

— Ще дойда с теб.

Усмивката на Чарли се изпари. Не бе очаквал, че момчето ще предпочете да се върне с брат си, щом разбере, че става дума за някаква къщна работа.

— Няма нужда да слизате от дървото, господин Патрик — бързо каза той. — Виждам, че се опитвате да се изкачите догоре и да преровите гнездото. Знам къде можем да намерим гнезда на калугерица. Мога да ви заведа, докато брат ви свърши работата вкъщи.

Патрик погледна към Мартин, който вдигна рамене и тръгна към дома. Разумът му казваше да слезе и да си тръгне с него, но непознатият се усмихваше толкова приятелски… Патрик скочи от дървото и тръгна с него към реката, която бълбукаше приятно и успокояващо. Яйцата на калугерицата бяха истински деликатес и той се надяваше да вечеря с тях.

— За какво ме вика мама? — попита от вратата Мартин.

Баба му седеше до масата в кухнята и чистеше грах.

— Оня мъж ни намери и каза, че мама имала някаква работа за мен.

Бриджит спря работата си и го погледна озадачено:

— Какъв мъж?

— Мъжът, дето чичо Макс пратил да ме повика — обясни той, — мама му казала да ме потърси и да ми предаде да си дойда.

— Божичко! — Скочи на крака Бриджит. Купата се обърна и грахът се разпиля из целия под. — Макс не е в хотела от няколко дни, глупаво момче!

Мартин прехапа устни. Беше толкова нетърпелив да си намери извинение, за да не се катери на дървото, че забрави за отпуската на чичо Макс.

— Тичай в бара и кажи на майка ти да извика веднага баща ти. — Баба му трябваше да го разтърси за рамото, за да го извади от вцепенението му.

— Кажи й да изпрати мъже в каучуковата горичка! Тичай!

Мартин хукна, а тя откачи с треперещи пръсти шала от пирона на вратата и се запъти към гората. Не можеше да стои безучастно, когато внукът й беше в опасност.

Тя се запрепъва из неравната улица. От устата й се сипеха объркани молитви: „Мили боже, нека ангелът на Патрик да бди над момчето ми, ако е в беда.“ Спомни си за калните локви, които сънуваше от няколко дни. Снощи обаче те бяха пълни с кръв.

Задъхана от бързането, тя стигна до горичката и започна да вика момчето. Патрик се обади от храстите, които ограждаха мястото. До него лежеше възрастен мъж в неестествена поза. Очите му бяха изцъклени и неподвижни, а в ръцете му проблясваше нож.

— Добре ли си, Пат — спусна се към внука си тя и едва не го задуши в прегръдките си.

Патрик не отговори. Не отместваше поглед от мъртвия мъж в краката си. Бриджит също погледна натам и попита:

— Какво стана?

— Не знам — изрече сковано. — Тръгнах към реката и мъжът ме последва. Аз вървях по-бързо и между нас имаше разстояние. После чух някакъв звук, като хъркане. Обърнах се и го видях да лежи с отметната назад глава. Мисля, че е мъртъв.

Бриджит погледна към тялото. Беше виждала счупени вратове в Ирландия. Навремето цялата страна беше осеяна с бесилки, издигнати от англичаните. Веднага разбра, че вратът на мъжа е счупен.

— Струва ми се, че мернах чичо Макс — неуверено каза Пат. — Мисля, че го видях да тича към онези дървета — посочи с ръка.

Бриджит отвори уста да каже нещо, но в този момент група клиенти на „Ерин“ се приближиха към тях. Един от мъжете се наведе над мъртвия и изпсува.

— Това е Чарли Хийт от „Скалите“ — каза. — Опасен тип.

Взе ножа от ръцете на мъртвия и поклати глава:

— Май не е попаднал случайно тук. Ти видя ли какво стана? — погледна към Патрик той.

— Не е видял нищо — побърза да отговори баба му вместо него. — Намерил е трупа тук.

— Няма значение — махна с ръка мъжът. — Полицията няма да се загрижи за такава отрепка като него.

Останалите се съгласиха и компанията се отправи обратно към бара. Бриджит изостана назад с Патрик. Не искаше момчето да слуша догадките на мъжете за евентуалния убиец на Чарли.

— Бабо, дали не беше чичо Макс? — замислено я попита той.

— Бил е твоят ангел-хранител, момчето ми — отвърна тя и Пат замълча. Който и да беше този ангел-хранител, беше много по-лесно да приеме, че той е убил мъжа, отколкото да подозира чичо си Макс.

Късно през нощта Макс се върна в хотела. Мина през кухнята и се изплаши, когато завари Бриджит да седи до масата с броеница в ръка. Обикновено тя си лягаше рано и той разбра, че е останала, за да го изчака.

— Чаках те, Макс. Исках да ти дам това. — Тя протегна към него броеницата.

Макс наведе глава и прошепна:

— Аз не изповядвам вашата вяра, госпожо.

Бриджит му се усмихна мило:

— Ти си ангел-хранител на семейството ни, Макс Браун. Моля те, приеми я като подарък от една стара жена, която тази нощ няма да сънува мътна вода.

Той пое броеницата и погали гладката повърхност на розовите камъни.

— Данке, фрау Дъфи — каза развълнувано. — Ще я пазя като очите си и един ден ще я дам на Патрик.

30.

Уолъри гледаше със страх червената прашна вихрушка, която танцуваше из равнината. Чий дух беше обезпокоил, че му пращаха такова послание? Той затрака с копията си и за негова радост въртящият се облак скоро се отдалечи. Може би някой друг бе причина за гнева на земята. Имаше някакви предположения за виновника, но не се задълбочи в разсъждения. Пое отново по дългия си път.

Той се придвижваше бавно. Главата му тежеше, лявата му ръка висеше като изсъхнал клон на тропическо дърво. Всяка стъпка му причиняваше непоносима болка, но той продължаваше да върви. Имаше странни видения. Яви се една жена, която търсеше духа на баща си. После един бял воин с издигнато копие, после…

Уолъри вдигна глава към слънцето и се закова на мястото си. Разтрепери се от страх. Останал без сили, той рухна на червената земя. Слънцето над него бе станало черно и той разбра — дошло е време да свърши земния си път.

„Морски орел“ се движеше по план и всичко беше под контрол, докато капитанът не погледна корабния барометър и отчете драстично спадане на атмосферното налягане.

Морт се разтревожи, влезе в каютата си и разтвори морските карти. Проследи линията, която минаваше покрай Съмърсет, и се намръщи. Там някъде се зараждаше буря и след един ден щяха да се окажат в центъра й.

Продължи да изучава картата, когато усети, че корабът забавя ход. Вятърът замря и „Морски орел“ спря сред зловещо притихналите води на океана. Пътят за остров Нова Гвинея, която беше крайната цел на пътуването им, минаваше през най-големия в света коралов риф. Там водите бяха измамно спокойни и коварни, но моряците знаеха какво се крие зад това привидно спокойствие и избягваха да навлизат в тях. Морт беше добър моряк. Бе преживял много бури и успя да запази кораба си невредим, но да премине през Големия северен коралов риф по време на буря беше нещо, което го накара да изтръпне от страх. Много кораби бяха потънали в тези води и много хора бяха намерили смъртта си. Ако бурята ги застигнеше, преди да излязат от района, „Морски орел“ можеше да последва тяхната съдба.

— Кап’тане! — чу се загриженият глас на помощник-капитана, който застана в рамката на отворената врата на каютата.

— Какво има, Симс? — раздразнено попита той.

— Може и да не ни засяга, но пред нас става нещо интересно. Мислех, че ще искате да видите сам.

Морт заряза картата и го последва на палубата. На неколкостотин метра от тях се разиграваше истинска драма. Под тъмновиолетовото небе на север от тях два кораба извършваха маневри, които ясно показваха, че единият преследва другия.

— Изглежда, че френският боен кораб бърза да пресече пътя на китайската джонка — каза Симс. — Сякаш се готви да я нападне.

Морт трябваше да се съгласи. Френският параход, който определено беше военен, напредваше с пълна пара към малката очукана джонка. Тези китайски лодки, които изискваха много физически усилия, за да стигнат до Куинсланд, напоследък бяха честа картина из австралийските води. С тях превозваха хора и стоки за китайските миньори в северните златни полета.

Моряците от екипажа на „Морски орел“ се бяха събрали на носа и се забавляваха от неистовите усилия на китайците да избягат от обсега на парахода. Колкото и добри гребци да бяха, виждаше се, че французите скоро щяха да ги настигнат и бордовите им оръдия щяха да направят на трески жалката им лодка.

Но в този момент от север се зададе заплаха, която можеше да коства живота на всички. Огромни черни облаци и бучащи ветрове се спуснаха над океана и огромни вълни с врящи в бяла пяна върхове се втурнаха към френския параход. Бурята приближаваше толкова бързо, че щеше да ги помете, преди да осъществят атаката си.

Морт забрави за двата кораба пред тях и заповяда да се затворят люковете и хората да се приготвят за бурята. Моряците се втурнаха да изпълняват задачите си. Намеренията на френския капитан, изглежда, също се промениха. Той изостави преследването и започна подготовка за среща с морската стихия. Майкъл, който също наблюдаваше маневрите на двата кораба, се прибра при хората си.

В първите минути на връхлитащата буря изглеждаше, че „Морски орел“ стои като закован сред океана. Но в следващия момент платната заплющяха и корабът се наклони така, че кърмата се издигна високо над водата. Някои от платната на долния ред не издържаха и се разпраха. Бурята ги поде с цялата си сила. Вълните започнаха да подхвърлят кораба на всички страни, сякаш беше детска играчка. Това беше само началото на една дълга и безумна нощ.

— Как ти се вижда тази работа между французите и китайците? — обърна се Люк към Майкъл.

Те седяха заедно с останалите бушмени в отделения за тях трюм и въпреки смелостта и уменията си се чувстваха напълно безпомощни в създалата се ситуация. Сякаш бяха затворници, които очакваха всеки момент да изпълнят смъртната им присъда.

Майкъл поклати глава. Беше странна история. За какъв дявол им беше на французите да пречат на китайската джонка да достигне бреговете на Куинсланд? Но не отговори. Знаеше, че Люк го пита само за да се разсее от това, което ставаше навън.

През времето, което двамата мъже прекараха заедно на „Морски орел“, те намериха общи теми, свързани с Америка, и се сприятелиха. Говориха си за места и хора, на които са се натъквали по време на пътуването си из западната част Съединените щати. Но любопитството на Майкъл не отслабваше и вчера най-сетне бе намерил сгоден случай, за да повдигне въпроса за Кейт.

— Останах с впечатлението — поде той вечерта, когато двамата останаха сами на палубата, — че дуелът с този адвокат беше заради честта и парите на някаква жена. Кейт О’Кийф се казваше, нали?

Люк не отговори веднага. Зарея поглед из сиво-зелените брегове, които все още се виждаха в далечината, и въздъхна:

— Може и така да се каже — отвърна уклончиво и се зае да разпали лулата си. Вятърът поде дима и го разнесе над океана.

— Трябва да е много специална за теб, щом си готов да рискуваш живота си за нея — отбеляза Майкъл. — Този Дарлингтън можеше и да те убие.

— Тя заслужава този риск — изрече Люк по-развълнувано, отколкото му се искаше. — Заслужава много повече!

— Тогава защо прие да работиш за мен? Ти знаеш, че мисията може да бъде съдбоносна за някои от нас. Ако нещо се случи с теб, как ще го преживее младата дама?

— Сумата, която ще ми платиш, компенсира риска — отвърна американецът. — Парите ми трябват, за да организирам златотърсаческа експедиция в полза на Кейт. Може би тогава ще бъда готов да се установя на едно място, както иска тя.

— Мислиш да се ожениш за нея ли?

— Нещо такова — кимна Люк.

Но сърцето му усещаше, че нещата между него и Кейт се развиват зле. Събитията отново ги бяха разделили и той подозираше, че този път тя няма да иска да го разбере.

Майкъл се подсмихна.

— Тази дама май здравата ти е завъртяла главата. — И той потупа новия си приятел по рамото.

Люк не отговори. Продължи да се взира в брега.

Морт се бореше с бурята със зъби и нокти. Бушмените лежаха в трюмовете и до един кълняха океана и всичко, което плава по него. Повечето от тях страдаха от морска болест и миризмата на повръщано се усещаше чак в командния пункт.

Майкъл безпомощно чакаше развитието на бурята. Мисълта за бомбата, скрита в багажа, не му даваше мира. Хорас му беше казал, че ще се детонира близо до Съмърсет, за да могат да извадят спасителните лодки и да достигнат с гребане до брега.

Той самият бе планирал да задържи хората си в предната част на кораба, докато бомбата избухне. Това щеше да им даде възможност първи да достигнат до лодките и да избягат от потъващия кораб. За да ги събере там, обяви състезание по стрелба. Щяха да хвърлят в морето празни бурета и да стрелят с уинчестърите си по тях. Смяташе да покани барона и Щрауб, за да ги предпази от експлозията.

Когато слезе в багажното, за да постави бомбата близо до мотора, той използва момента да прерови вещите на Щрауб. Откри карти и графики, които показваха ясно, че островът, към който се бяха запътили, е проучван предварително. Имаше и инженерни справочници за строеж на пристанище, което потвърждаваше теорията на Хорас, че немците имат намерение да анексират южната част на острова.

Вчера баронът го бе извикал на кратко съвещание заедно с Щрауб и бе потвърдил това, което Майкъл вече знаеше. Той и наемниците трябваше да охраняват немците. Баронът не му каза какво щяха да правят с Щрауб, когато акостират на брега, но това вече не влизаше в задълженията на групата му.

Така че Майкъл вече беше наясно с цялата мисия. Преди военното министерство на Британия да разбере и реагира по някакъв начин, немците щяха да стъпят на островите в Тихия океан и да установят своя база. А това означаваше непосредствена опасност за една от колониите на Короната — Куинсланд.

— Една малка разходка под дъжда? — пошегува се един от бушмените, най-младият от тях. Въпреки усмивката му цветът на лицето му бе станал зеленикав.

— Само ако ме вземеш за кавалер — отвърна Майкъл О’Флин.

Момчето се опита да върне шегата, но внезапно се сви и повърна.

— Мислиш ли, че корабът ще издържи — тихо попита Люк.

Майкъл не знаеше какво да отговори. „Морски орел“ пъшкаше и скърцаше под напора на бурята. Вълните го лашкаха и той се накланяше така, че моряците очакваха всеки момент да се обърне. Хората летяха от единия ъгъл към другия, опитваха се да пазят главите си и псуваха целия свят. Някои се молеха. Други лежаха с каменни лица в очакване на най-лошото. Никой от тях до този момент от живота си не се бе оказвал в такава ситуация. На земята винаги можеше да се намери начин за избавление, но на кораба не им оставаше нищо друго, освен да чакат.

Хванал здраво руля, Морт се бореше с природните демони и сипеше проклятия към бога и природата. Мускулите го боляха, но той не позволи на никой да го смени от поста му. Всеки по-силен тласък на вълните изправяше косите му от ужас. Всеки момент трябваше да достигнат кораловия риф. Малката баржа щеше да удържи на бурята, чиято мощ вече отслабваше, но истинската опасност тепърва предстоеше.

Майкъл легна на земята до шестимата мъже и се опита да мисли за нещо забавно. Сегашната ситуация например можеше да се нарече забавна. В момента животът му зависеше от човека, който държеше руля горе. Същият човек, когото съвсем скоро щеше да убие със собствените си ръце.

Уолъри идваше за малко в съзнание и пак потъваше в небитието. От време на време отваряше очи и се взираше в далечния хоризонт. Там, на границата между земята и небето, се появи един огромен черен паяк и бавно запълзя към него. Воинът разбра, че той идва, за да разкъса плътта и да оглозга кокалите му, когато душата му премине завинаги в страната на Съновидението.

Скоро черното светещо кълбо щеше да потъне в земята и да настъпи царството на нощта. Болката му щеше да утихне. Единственото нещо, за което съжаляваше храбрият воин, беше, че не успя да се върне в земите на своето племе. Но се утеши с мисълта, че Том също умря на чужда земя.

Уолъри нямаше сили да изпее погребалната си песен. Надяваше се Праотците да му простят и да я изпеят вместо него.

Тъкмо когато си мислеше, че е време да се остави в техните ръце, усети нечии стъпки. Идваха ли вече?

Дочу над себе си думи, произнесени на език, който не разбираше.

— Mejn Gott! Was ist Passiert?

31.

Сидни се радваше на приятен слънчев есенен ден. Небето беше безоблачно и лазурносиньо, а въздухът беше свеж и кристалночист. Нищо не напомняше за наближаващата зима.

Гренвил Уайт стоеше до прозореца и гледаше към пристанището. Опитваше се да отгатне защо тъщата му ги бе поканила на чай този следобед. Обикновено тя странеше от тях, държеше се студено и безразлично.

Той чу Дороти и Хелън, които се опитваха да убедят майка си да им позволи да опитат кифличките с крем, но тя им се скара. Щяха да започнат, когато баба им дойде. Гренвил можеше да си представи как им се иска да грабнат по една сладка, но бяха твърде добре възпитани, за да посегнат без разрешение.

След минута в стаята влезе леля им Пени и децата много се зарадваха. Тя беше тяхната любимка — глезеше ги и ги отрупваше с подаръци винаги когато се върнеше от нейните пътувания извън Сидни. Пенелопе се изненада, когато видя семейството на брат си. Впрочем, и тримата бяха изненадани.

Тя поздрави хладно Гренвил, прегърна двете си племенници и се приближи до Фиона, която засия от удоволствие, когато братовчедка й я целуна.

— Бетси ми каза, че Инид ще пристигне всеки момент. Не знаех, че и вие ще присъствате на следобедния чай.

Брат й беше не по-малко озадачен от нея.

— Всичко, което ми предадоха миналата седмица, беше, че е много важно да доведа Фиона и момичетата на чай днес. Трябвало да обсъди много важни въпроси, свързани с компанията, преди да замине за Англия — каза той.

За Фиона, която водеше полуотшелнически живот в своята самотна къща, тази покана беше първата от шест години насам. Гренвил се виждаше с Инид по разни съвещания, но той и съпругата му не бяха добре дошли в дома на Макинтош.

Отначало младата жена отказа да придружи съпруга си, но той не желаеше да е сам. Освен това, изтъкна той, децата се виждаха рядко с баба си, а беше важно тя да не забравя кой ще я наследи един ден. Фиона трябваше да признае, че е прав, макар че сега се чувстваше неловко в този дом.

Гренвил подозираше, че става дума за мистериозното пътуване на Инид до Англия. По приготовленията, които се правеха в офиса, беше очевидно, че се гласи да отсъства с години. Причината за заминаването й обаче оставаше неясна, като се имаше предвид, че досега никога не бе изоставяла бизнеса.

Свечеряваше и студът започваше да се усеща в голямата гостна. Тримата възрастни чакаха в пълно мълчание, което постепенно прерасна в напрежение. Пенелопе първа не издържа и обяви това закъснение за липса на уважение от страна на леля й. Нареди на Бетси да им поднесе кафето и чая и започна да се оглежда за сандвичите.

Двете момичета това и чакаха. Те се спуснаха към сладкишите под неодобрителния поглед на майка си.

Ето това най-много им харесваше в леля Пени — тя не се стараеше винаги да бъде възпитана. Те знаеха, че възрастните я възприемат като малко непослушна, и тайно си мечтаеха да са като нея, когато пораснат.

— Радвам се, че не сте ме чакали за чая — чу се гласът на Инид от вратата. Фиона можеше да се закълне, че тя искаше да каже: „Как не ви е срам да започнете без мен?“

— Съжалявам, че не можах да ви посрещна лично, но файтонът ми попадна в задръстване. На Джордж Стрийт стана катастрофа. Боя се, че един от пътниците е убит.

Дороти и Хелън се втренчиха в момчето, което се появи зад гърба на баба им и застана срамежливо до нея. Дрехите му бяха прости и те се зачудиха какво прави то сред тях.

Фиона също се взря в младежа. Колко симпатичен млад мъж, помисли тя и изведнъж пребледня.

— Мили, боже! — пророни като насън.

Нямаше никакво съмнение. Чертите на лицето му, начинът, по който стоеше гордо и изправено… С изключение на големите зелени очи пред нея стоеше един малък Майкъл Дъфи.

Патрик забеляза стъписването на Фиона, но не можа да си обясни защо тази жена го гледа, сякаш вижда призрак? Та те не се познаваха! Потърси отговор от госпожа Макинтош, но тя гледаше в гостите си със странно изражение на задоволство и не обърна внимание на въпросителния му поглед. Останалите възрастни изглеждаха като попарени. Единствено двете момичета го гледаха с любопитство, примесено с лека враждебност. Двете се спогледаха и си кимнаха една на друга в пълно съгласие. Момчетата бяха отвратителни груби създания, а този беше от най-отвратителните.

Ако Фиона не беше седнала, сигурно щеше да припадне, но вълнението беше толкова голямо, че и столът не беше достатъчна опора.

— Майкъл! — Името изскочи от устата й и разкъса мъртвата тишина в гостната.

— Не, това не е Майкъл — бавно и натъртено изрече Инид. — Искам да ви представя господин Патрик Дъфи. Патрик запознай се с леля си Пенелопе, чичо Гренвил, братовчедките ти Дороти и Хелън и… тяхната майка Фиона.

Патрик се усмихна сковано на роднините си, за които доскоро не бе и подозирал, че съществуват. Всичко беше много объркващо. Никой не бе намерил време да му обясни каква е връзката му с тези хора.

— Дороти, Хелън, излезте с Патрик и му покажете градината — тихо нареди баба им. — Не ходете долу при водата. И избършете крема от бузите си — строго извика след тях.

Момичетата се подчиниха веднага. Изтриха крема с ленените салфетки и поеха към градината. Бяха възбудени. Момчетата бяха отвратителни, но интересни. Ако останеха насаме с него, той може би щеше да им каже какво прави тук и защо възрастните реагираха така на появяването му.

Патрик с нежелание последва момичетата. Изненадата на новите му роднини го обърка. Особено го бе разстроила реакцията на красивата жена с очи, които приличаха на неговите. Искаше му се да я попита какво я бе натъжило, но не посмя и се остави на момичетата.

— Не мога да повярвам! — избухна Гренвил, щом децата напуснаха стаята. — Не мога да повярвам, че можеш да причиниш това на собствената си дъщеря!

Въобще не го интересуваха чувствата на съпругата му, а положението му в „Макинтош къмпани“. Той много добре разбра какво означава появата на момчето във фамилията. Познаваше Инид и беше наясно какво крои.

— Как ти даде сърце да вкараш това момче в живота на Фиона след толкова години? Нямаш ли капка милост? Защо отваряш отново раната в сърцето й?

Фиона не обърна внимание на гневните думи на съпруга си. Не беше толкова глупава, че да повярва на престорената му загриженост. Душата й ликуваше в безумна радост, но и ридаеше в безкрайна тъга. Радост, че го вижда жив, и тъга, че беше пропуснала толкова много години от живота му. Той бе станал красив млад мъж и много приличаше на баща си. И беше жив! Жив! Тя усети ръката на Пенелопе върху рамото си и мълчаливо й благодари за съчувствието. Изглеждаше естествено именно тя да я утешава вместо Гренвил.

Инид изслуша търпеливо сълзливата тирада на зет си. Сега, когато тайната беше разкрита, тя бе спокойна, че отново държи контрола върху династията Макинтош. Можеше да си позволи да се наслаждава на безсилния му гняв.

— Не ме интересува какво мислиш за действията ми, Гренвил — тихо отвърна, когато той приключи с яростните нападки. — Патрик е законният наследник на цялата собственост на Макинтош, освен ако Фиона не роди друг син. Но ми се струва малко вероятно, като се имат предвид обстоятелствата. — Тя изгледа иронично Фиона и Пенелопе и каза: — Бог още не е измислил начин да създаде живот от любовта между две жени и не вярвам да се заеме с това в близките години, тъй като вече ни е показал естествения начин за това.

Ноктите на Пенелопе се забиха в рамото на братовчедка й. Старата мръсница знаеше!

— Знам от много време — каза Инид, сякаш бе прочела мислите й. Гласът й прозвуча обвинително, и в същото време тъжно. — И мисля, че донякъде те разбирам, като имам предвид какво получаваш от мъжа си. И като имам предвид на какво е способна Пенелопе.

— Само си мислиш, че разбираш, лельо! — скочи тя. — Аз обичам Фиона, това можеш ли да го разбереш? Не ме интересува какво мислиш за нас. Любовта има различни форми, но аз се съмнявам, че познаваш дори и една от тях, мила лельо.

Инид се усмихна на усилията на племенницата си да я засегне. Нямаше да позволи на никого да й развали удоволствието от победата. Сега беше моментът да разклати доверието между двете жени и да постави началото на края на тази нараняваща собственото й достойнство връзка.

— Знам, че си въобразяваш, че Фиона те обича, както ти нея — заяви тя, — но аз ще й направя едно предложение, пък тогава ще видим.

Обърна се към дъщеря си и продължи:

— Ако прекратиш тази противоестествена връзка с братовчедка си и напуснеш съпруга си, ще ти върна Патрик.

Очите на Фиона се разшириха от гняв. Наистина ли майка й си мислеше, че щом й подаде примамката, тя ще тръгне след нея като куче? Как смееше да манипулира хората заради собствените си интереси, сякаш те бяха някакви пионки?

— Помисли над предложението ми, Фиона — тихо продължи Инид. — Но не се бави много с отговора си. Трябва да знам решението ти, преди да замина с Патрик за Англия.

— Мисля, че каза достатъчно, Инид — прекъсна я Гренвил с равен глас. — Време е да си тръгваме.

Той се надигна, за да потърси Дороти и Хелън, но Пенелопе го спря с ръка. Имаше да съобщи нещо важно. Трябваше да действа веднага. Тя разбра много добре колко лесно може да загуби единствения човек, когото обича, и бе решена да се бори с всички средства.

— Не съм убедена, че можеш да разполагаш с Патрик както намериш за добре, лельо — изрече спокойно. — Може баща му да не е съгласен с бъдещето, което му подготвяш.

— Майкъл Дъфи е мъртъв — каза раздразнено Гренвил и погледна сестра си със скрито презрение.

Но изведнъж червеят на съмнението го зачовърка. „Майкъл Дъфи е мъртъв!“, опита се да си внуши. Нима не писаха за неговата геройска смърт във всички вестници навремето?

Сестра му се обърна към него и го изгледа подигравателно.

— Господин Дъфи е жив и здрав — изрече бавно и ясно — и работи за съпруга ми. В момента се намира в Куктаун и няма представа, че има син… освен ако не реша, че има сериозна причина да му кажа.

Гренвил усети, че сърцето му се вледенява. Ако ирландецът бе жив, значи той бе в смъртна опасност. Той можеше всеки момент да дойде и да му потърси сметка.

— Ти каза, че работел за съпруга ти. Значи ли това, че е част от експедицията, на която замина „Морски орел“?

Тя кимна и Гренвил се ухили. Глупава гъска, не прецени, че по този начин подписва смъртната присъда на този, когото смяташе да използва като коз срещу Инид. За щастие бог бе измислил телеграфа. А дяволът му бе осигурил лоялността на такъв човек като Морисън Морт. Той веднага започна да съчинява телеграмата до него.

— Това беше той — промълви Фиона толкова тихо, че единствено Пенелопе чу думите й. Тя стисна леко ръката й и прошепна:

— Сега не е време да говорим. Тук не му е мястото.

Фиона инстинктивно разбра. Пенелопе беше спала с Майкъл. Беше предала любовта й.

Дойде ред Инид да се изненада. Не беше предвидила такъв развой на нещата. Беше убедена, че бащата на момчето е мъртъв, както бе убеден и Гренвил. Ако Майкъл разбереше, че има син, беше ясно, че ще се бори да си го върне. Зави й се свят, но тя успя да се задържи на краката си. Нямаше да бъде Инид Макинтош, ако не се бори докрай.

— Как ли ще реагира баронът, когато разбере за твоята връзка с Фиона? — ехидно изрече тя.

— О, Манфред отдавна знае за нашата любов, лельо — усмихна й се Пенелопе. — Любимото му занимание е да гледа как двете правим любов.

В очите й блесна победоносно пламъче, когато видя изцъкления поглед на Инид. Старата дама само поклати глава. Оказа се неспособна да отговори на това долно предизвикателство. Едва сега осъзна колко ниско е паднала дъщеря й.

В този момент децата се върнаха. Дороти и Хелън бяха стигнали до извода, че май Патрик не е чак толкова отвратителен. И тримата изглеждаха ободрени, но един поглед към възрастните беше достатъчен за момчето да се почувства отново неудобно. Въздухът в стаята тежеше от омраза. Той се обърна за помощ към Инид, но видя, че и тя е разстроена. Реши, че сигурно този чичо Гренвил я е ядосал. Дожаля му за възрастната дама. Обеща си, че ако господинът продължава да обижда баба му, ще използва юмруците си. Той се приближи към нея и сърцето на госпожа Макинтош се размекна. Този, когото някога бе нарекла срам за семейството, сега беше единственият, готов да я защити. Пресегна се и импулсивно хвана ръката му. Патрик засия. Баба му беше сдържана и сурова жена, която почти не се усмихваше, и тази ласка бе много за него.

Фиона забеляза жеста на майка си и начинът, по който реагира момчето. „Днес те намерих и те изгубих завинаги, момчето ми“ — отчаяно помисли. Патрик принадлежеше на майка й и предстоящото заминаване щеше да засили още повече връзката между тях.

Имаше ли възможност да го спечели, ако приеме предложението на Инид и напусне Гренвил и Пенелопе? И да се остави майка й да контролира живота й както някога? Нейният и този на Патрик? Не, по този начин нямаше да си върне сина, само щеше да стане поредната пионка в ръцете на Инид Макинтош. Щеше да остане при Пенелопе, която я обичаше, и да се опита да върне сина си, колкото и безнадеждна да изглеждаше битката с майка й.

Минаваше полунощ. Гренвил седеше в креслото си в библиотеката и оглеждаше различните туземни трофеи, които украсяваха стените около него. Повечето от тях бяха подарък от Доналд Макинтош след избиването на аборигените в Глен Вю. Той се загледа в дългото копие, окачено над тесен дървен щит. „Дали наистина не ни преследва проклятието на онези майоли?“ — мрачно се замисли той. Майолите не го плашеха. Неговото лично проклятие беше родът Дъфи. Трябваше да ги изтреби от лицето на земята. И най-първо Майкъл Дъфи.

Рано на другата сутрин той изпрати закодирана телеграма до Морт, в която му пишеше, че на борда на „Морски орел“ има човек, който трябва да бъде убит, независимо какво щеше да му коства това.

32.

На разсъмване бурята утихна. Един по един хората изпълзяха на палубата. От безсъние и непрекъснато повръщане повечето от тях едва се държаха на краката си. От гледката, която ги посрещна горе, отново им прилоша.

„Морски орел“ бе останал без едната си мачта, а палубата изглеждаше така, сякаш върху нея се бе разиграла жестока битка, в която техният кораб не бе победител. Както и да изглеждаше, старото корито беше истински герой. Макар раздрани на много места, платната му все още бяха вдигнати и целият екипаж беше налице. Дори и Майкъл трябваше да признае, че капитанът си разбираше от работата.

Китайската джонка обаче не бе успяла да преодолее бурята. Беше заседнала между кораловите скали, а дъното й беше напълно разбито. Оцелелите се мятаха панически към всяка дъска от разбитата лодка, а успееха ли да се доберат до някоя, я стискаха с всички сили и бяха готови да се бият за този последен къс надежда за живот.

— Повечето няма да оцелеят — каза Майкъл без излишни емоции. — Дъските няма да стигнат за всички. Скоро ще пристигнат и акулите и ще настане истински ужас.

— Вижте, господин О’Флин — посочи Люк към една спасителна лодка, която се отдели от разбитата джонка. — Тези в лодката имат шанс.

Майкъл кимна и потърси с поглед френския кораб. Там нещата бяха малко по-добре. Параходът изглеждаше като ранен войник, но коминът му все още пушеше. За негово учудване французите веднага се насочиха към китайската лодка. Упорито преследваха целта си.

Морт не обърна внимание на лодката, която се насочваше към тях. Сега единствената му грижа беше „Морски орел“. Той издаде команди към моряците. Те неохотно откъснаха очи от потъващата джонка и поеха задълженията си.

Майкъл нареди на хората си да помогнат на моряците. Симс прие с благодарност помощта им и ги прати долу да изгребват водата, която беше влязла в трюмовете през нощта. Майкъл се приготви да слезе с тях, когато се появи баронът.

— Господин О’Флин, тъкмо обсъждах положението с капитана на кораба. Той предлага да се върнем в Куктаун, за да поправим щетите, и аз съм склонен да се съглася с него. Уверявам ви, че вие и хората ви ще получите пълното възнаграждение, щом спуснем котва. Не е ваша вината, че „Морски орел“ не можа да стигне до крайната си точка. Сигурен съм, че мъжете ще са доволни след кошмара, който преживяхме тази нощ.

— Благодаря за щедростта, бароне — любезно отвърна Майкъл. — Ще уведомя хората, след като приключат работа долу.

— Надявам се, че сте запазили в тайна планираната крайна точка на пътуването ни — каза тихо Фелман и втренчи сините си очи в него.

— Не съм казал нищо на никого, както се бяхме уговорили.

— Добре — кимна баронът. — Някога имах един приятел — Густав фон Темски. Той казваше, че навсякъде имало честни и достойни хора, дори и сред англичаните. Но вие трябва да го познавате, господине, нали?

Майкъл видя подигравателната усмивка и разбра, че споменаването на Фон Темски не е случайно.

— Не, за съжаление нямам честта да го познавам. Само съм чел за него — излъга и смело отвърна на предизвикателния поглед на германеца.

Фон Фелман кимна и се отдалечи. Майкъл беше доволен, че не се налага бомбата да се взривява. За съжаление връщането им в Куктаун затрудняваше личната му разправа с Морт, но той нямаше да остави убиеца ненаказан.

Загледа се към мястото, където бе потънала китайската джонка. От екипажа й бяха останали само няколко нещастници, които се опитваха да достигнат до техния кораб, стиснали здраво дървените отломки от собствения си плавателен съд. Те нямаха шанс, тъжно помисли Майкъл. Скоро щяха да се окажат между зъбите на акулите. Но спасителната лодка напредваше към тях. Сега вече можеше ясно да се види, че само трима от тях бяха въоръжени със старовремски пушки.

Морт също обърна поглед натам и се намръщи. Нямаше никакво желание да приема на борда си тези жълти кучета. После погледна към френския параход, който също приближаваше. Каквато и да беше причината за настоятелните усилия на французите да пресекат пътя на китайците, бурята не ги беше разколебала. Те напредваха с пълна пара към лодката, която имаше големи шансове да се спаси, тъй като вече достигаше „Морски орел“. От борда й се чуваха виковете на китайците, които молеха за помощ. В отговор Морт извика двама от моряците си и им нареди да приготвят пушките за стрелба.

Люк се досети какво ще последва и погледна въпросително към шефа си. Очите им се срещнаха и решението се оформи едновременно в главите им. Майкъл бръкна в джоба на сакото си и напипа малкия револвер. Предизвикателството бе дошло неочаквано, но моментът бе подходящ. Имаше извинение да застреля убиеца на баща си. Имаше и мълчаливата подкрепа на бушмените. Но какво щяха да направят моряците? Щяха ли да защитят своя капитан?

Въодушевлението го напусна. Ако стреля, може да изложи на опасност хората си, които щяха да се окажат незащитени пред пушките на моряците. Той поклати глава, за да предупреди Люк да не се намесва. Капитанът владееше положението и те не можеха да направят нищо. Американецът се отдалечи и плю в краката на един от моряците, който вече се прицелваше в спасителната лодка. Останалите бушмени замърмориха ругатни по адрес на убийците. Въпреки че презираха китайците, те се отвращаваха от тази проява на жестокост към безпомощни хора.

Този, който се застъпи за хората в лодката, беше баронът. Въпреки че съзнаваше правото на капитана да взима решения, той застана пред него и каза тихо:

— Капитане, помислете за законите на морето!

Морт скръцна със зъби, но отстъпи.

Не би се поколебал да прати по дяволите барона и неговите морални норми, но все още нямаше ясна стратегия как да неутрализира плана на лейди Макинтош за арестуването му. Можеше да се наложи да използва присъствието на барона и затова предпочете да преглътне намесата му.

Моряците помогнаха без желание на китайците да се качат на кораба. Но каква бе изненадата им, когато заедно с мъжете по въжената стълба се изкачи и една красива млада китайка, облечена с мъжки дрехи. Всички се втренчиха в гладката й кожа и гарвановочерната й дълга коса. Очите й приличаха на две черни езера. Майкъл забеляза, че тя се бори храбро със страха да се изправи пред толкова много недотам възпитани мъже.

Европейците бързо обраха оръжието на азиатците и ги наредиха един до друг на палубата. Те наведоха послушно глави в очакване на съдбата си. Но момичето отказа да се присъедини към тях. То остана право и впи предизвикателно поглед в моряците. Те от своя страна бяха видимо впечатлени от красотата и гордия й дух. Майкъл забеляза, че краката й не са стегнати в дървени обувки, какъвто беше обичаят при китайките. Държеше се като кралица, нямаше нищо общо с момичетата, които бе видял в китайския квартал. Една красива азиатска кралица.

— Някой от вас знае ли английски — попита Морт и огледа гнусливо изплашените китайци.

Един нисък и закръглен мъж със зловещо лице, нашарено с бойни белези, се надигна несигурно от групата:

— Аз говори английски. Аз — капитан на „Бял лотос“. Иска говори с вас, капитан. Не тук, само двама. — Той неуверено пристъпи към Морт.

— Добре — изгърмя гласът на капитана на „Морски орел“ — ще говоря с теб насаме. Да отидем долу в каютата ми.

Баронът стоеше малко назад с пура между устните си. Вниманието му бе насочено не към капитана на китайската джонка, а точно в обратна посока — към бързо приближаващия се френски кораб. Докато той маневрираше от лявата страна на „Морски орел“, набитото му око забеляза, че оръдията им са готови за стрелба.

— Не мисля, че ще имате време за разговори, капитане — обърна се той към Морт. — Французите са на стотина метра от кораба и оръдията им са насочени насам. Май искат нещо от нас и ми се струва, че не бива да отлагаме разговора.

— Капитане — в същия миг до тях достигна мощен глас, — аз съм капитан Дюма от имперския военен флот на Франция. Искам разрешението ви да изпратя хора на борда на „Морски орел“.

Френските моряци изглеждаха уморени от борбата с морската стихия. Белите сака на униформите им висяха по тях като парцали, но въпреки окаяния вид изглеждаха решени да се бият.

— Не ви давам разрешение, капитан Дюма — извика Морт през рупора. — „Морски орел“ е английски кораб и вие нямате право да стъпвате на него.

Отговорът му явно се възприе като обида. На борда им настъпи раздвижване. Офицерите се събраха и проведоха оживен разговор.

Капитан Морт и баронът бяха стигнали до единодушното решение да не приемат французите. За Морт това беше въпрос на чест. Не искаше някакви си жабари да стъпват на неговия кораб. Тевтонската кръв на барона пък го караше да ненавижда тези женчовци — французите.

— Капитане — отново долетя разваленият английски на френския офицер. — На вашия кораб има хора и неща, който принадлежат на Франция. Ако не ни разрешите да си ги вземем обратно, ще се качим на борда независимо от забраната ви.

Баронът се обърна към Майкъл и бързо издаде нарежданията си. След минута бушмените бяха въоръжени с пушки и готови за стрелба. Екипажите и на двата кораба застанаха едни срещу други. Всички очакваха командата на Морт.

Френският капитан остана изненадан от решителната съпротива на англичанина. Трябваше ли да предприеме атака? И двете страни щяха да дадат много жертви. Беше ясно, че брадясалите бушмени, които вече ги бяха взели на мушка, щяха да дадат живота си, без да им мигне окото, за да защитят британската собственост. Дали блъфираха? Разбра, че топката е в неговата половина. Той беше хвърлил ръкавицата на предизвикателството и само той можеше да я оттегли.

Морт следеше с нарастващо безпокойство французите, които насочиха бордовото си оръдие точно в центъра на „Морски орел“. Имаше лошо предчувствие, че няма да се стреснат от показната му враждебност и ще нападнат. Но корабът му плаваше под знамето на Обединеното кралство, отчаяно мислеше той. Всеки опит да се щурмува с военна сила беше равносилен на нападение срещу самата Британия. Надяваше се, че френският капитан няма да предприеме действия, които можеха да породят военно напрежение между двете империи, особено след скорошното поражение на французите от Германия.

Нито една от страните не даде признаци за отстъпление от конфликта. Честта на двете велики нации беше заложена на карта, независимо че действието се развиваше в един от затънтените краища на света. Майкъл стоеше до хората си, готов да се хвърли в атака.

— Когато започнем, стреляйте първо в хората около оръдието — прошепна той.

Погледът му попадна върху момичето, което гледаше предизвикателно към французите. Това му се видя странно, но сега не беше време да се занимава с нея.

След няколко минути, които им се сториха цяла вечност, до тях достигна гласът на френския капитан:

— Капитане на „Морски орел“, ще ви последваме до най-близкото пристанище и там ще изразим протеста си пред местните власти от недопустимата ви намеса във вътрешните работи на френското правителство. Сигурен съм, че ще намерим разбиране от страна на правителството на Куинсланд и вие ще съжалявате горчиво за глупавия инат, който проявявате в момента.

Параходът се отдалечи.

На борда на „Морски орел“ продължаваха да стоят в бойна готовност. Не беше изключено французите да се отдръпнат на разстояние, до което техните уинчестъри нямаше да ги достигнат, но за бордовото им оръдие то нямаше да бъде проблем. Обаче французите заеха позиция зад тях и зачакаха търпеливо. Дюма наистина имаше намерение да ги следва, както беше обявил.

Морт си отдъхна, нареди на хората да се върнат към рутинните си задължения и даде знак на китайския капитан и на Фон Фелман да го последват до каютата му. Майкъл се загледа в тях, когато гласът на момичето го стресна. Заговори му на френски. Той не разбра нито дума, но Люк Трейси му се притече на помощ. Бе прекарал известно време в Ню Орлиънс и знаеше толкова, че да схване отчаяния й зов за помощ. Бавно и с много пропуски той успя да му преведе тъжната й история и Майкъл разбра защо французинът беше готов да предизвика международен скандал заради нея. Той изслуша внимателно разказа й и огледа девойката с известна доза страхопочитание.

— Не е за вярване! — изрече Люк.

— Като се имат предвид действията на французите, склонен съм да й повярвам. Ще трябва да се отнасяме с нея като с кралска особа. Баща й е някакъв аристократ, най-малко мандарин. Поне отплатата, която ни обеща, е мандаринска. Техните мандарини са нещо като нашите крале.

— Проблемът е, че не разбирам всичко, което ми говори. Като че ли не е точно китайка. Казва, че е от Кошин.

Майкъл се изненада. Тя изглеждаше като китайка. Продължаваше да ги умолява да я спасят, но френският на Люк не беше толкова добър и те не можаха да разберат какво е правила в онова селце, откъдето китайските пирати я бяха отвлекли. Успяха да схванат, че е била въвлечена в някакъв метеж срещу французите и била нещо като политически затворник там. Като направи сметка, че французите изпратиха цял военен кораб след нея, той прецени, че пред него стои не е просто участник, а една от главните фигури в бунта срещу френското владичество в региона. Но за него Кошин беше толкова непознато място, колкото и Луната. Нямаше представа какво трябва да прави с нея. Може би Хорас Браун щеше да му помогне, помисли той и се загледа в еднообразната редица от сиви храсти по брега на Кейп.

— Предай на принцесата или както там я наричат на кошински, че ще се погрижим да я предадем на британските власти, когато пристигнем в Куктаун.

Люк преведе, доколкото можа. Изглежда, девойката разбра и от очите й се отрониха сълзи на благодарност. Тя бързо заговори на своя роден език. Майкъл предположи, че им благодари, и махна с ръка. Китайските пирати, които все още седяха скупчени на палубата, се спогледаха. Те разбраха какво говори момичето на варварите.

Ху обещаваше несметни богатства на спасителите си и гледаше само към Майкъл. За нея големият мъж с превръзка на окото беше най-важният от всички тук.

В същото време Морт беше опрял сабята си в гърлото на китаеца и слушаше изповедта му. Той правилно бе отгатнал, че джонката е пиратска и пред него седи най-обикновен престъпник. Ужасеният човек много добре разбра, че с човек като Морт шега не бива, и разказа как пленил девойката по време на един нощен набег в малко крайбрежно селце. Охраната, която я придружавала, се била за нея до последен дъх и пиратът предположил, че тя не е обикновено селско момиче. Това се потвърдило от признанията на един от охраната й, когото успели да хванат жив и го измъчвали жестоко, за да проговори.

Те разбрали, че момичето е от богат аристократичен род и биха могли да изкарат много пари, ако я върнат на родителите й. Но първо трябвало да приключат със задачата, която имали — да продължат на юг и да се срещнат с шефа на тонгите „Тигър“, който ги чакал при Палмър. Капитан Уо — така се казваше пиратът — се отправил към Куинсланд, когато френския параход се появил зад тях. Французите били разбрали за отвличането на момичето, което се казваше Данг Ти Ху от семейството на известен мандарин от Кошин, част от Китай под управлението на Франция. Ху бе организирала бунт срещу французите и те я бяха заточили в онова затънтено селце. Морт и Манфред се спогледаха. Бяха се забъркали в сериозна работа. Френското колониално правителство нямаше да остави работата без последствия.

В главата на Морт обаче вече се оформяше план, в който китайският капитан и момичето играеха ключова роля. С тяхна помощ щеше да унищожи тези, които заговорничеха срещу него самия.

— Която и да е тя, за нас нейното присъствие не представлява интерес — почеса брадата си баронът. — По-добре да я предадем на французите, за да избегнем евентуални проблеми в Куктаун.

— Като капитан на „Морски орел“ съм длъжен да ви напомня, че аз имам последната дума за всичко, което се случва на кораба — тихо, но решително изрече Морт.

Фон Фелман го погледна изненадан. Какво ставаше? Само преди един час капитанът беше готов да стреля по китайците, а сега заставаше на тяхна страна.

— Не искам да споря с вас, капитане — каза добронамерено. — Корабът е под ваше командване и аз уважавам правото ви на пълен контрол на борда. Просто не виждам никаква основателна причина да оставим девойката.

Морт не можа да измисли извинение за решението си, но намери начин да затвори устата на барона:

— Мисля, че трябва да откараме оцелелите до Куктаун. Нека местните власти да решат какво да правят с тях и с момичето.

Баронът повдигна вежди в недоумение, но нямаше как да не се съгласи.

Морт и пиратът Уо се върнаха на палубата. Китаецът освободи хората си и те се надигнаха с облекчение. Момичето погледна отчаяно Майкъл и поклати тъжно глава. Първият помощник-капитан я дръпна за ръка и я отведе към каютите. Майкъл видя всичко, но разбираше, че засега не може да направи нищо повече за нея. В неговия план убийството на Морт си оставаше задача номер едно, макар че нямаше намерение да изпусне наградата, обещана от кошинската принцеса.

„Морски орел“ плаваше бавно на юг, следван неотлъчно от французите. Всички на кораба чакаха с нетърпение да се върнат в Куктаун, но Морт имаше други планове. Той бе сключил сделка с китаеца, която му осигуряваше спасение от закона, а щеше да му донесе и малко пари. В ръцете си държеше неочакван дар, който го освобождаваше от всякакви задължения към хората на кораба и му развързваше ръцете. Докато извършваха рутинна проверка на наличностите след бурята, Симс и моряците намериха бомбата, която Майкъл бе качил на кораба. Дървеният сандък, в който беше скрита, се бе разбил от блъскането на вълните по корпуса на кораба и Симс я видя. Той се изплаши и хукна при шефа си да докладва. Може би той щеше да знае повече по въпроса.

Щом чу новината, Морт веднага последва помощника си в багажното, видя бомбата и пребледня. Веднага реши, че е поставена тук от барона по нареждане на старата лейди Макинтош. Знаеше, че тя е в състояние да го убие, ако другите планове да го хване не успееха. А може би омразата й беше толкова голяма, че предпочиташе да се разправи лично с него, отколкото да чака несигурния изход от един съдебен процес. Ако бе успял да запази спокойствие и да размисли логично над ситуацията, капитанът щеше да прозре, че взривяването на кораба противоречи на плановете на самия Манфред фон Фелман, но параноята попречи на способността му да мисли трезво. Изгарящото му от ярост съзнание възприе идеята, че баронът изпълнява поръчка на госпожа Макинтош, и се зарече да го накаже със собственото му оръжие. А също и мъжете, които бяха с него.

Щом нощта се спусна над Коралово море, Морт тайно промени курса на кораба. Той го насочи опасно близо до брега на Куинсланд. Френският капитан, който следеше зорко враговете си, се обърка от тази маневра. Дали капитанът на „Морски орел“ не се опитваше да се освободи от него? Не, това нямаше да стане!

Той издаде съответните заповеди, френският параход също смени курса си и последва англичаните. Двата кораба се приближиха толкова близо до сушата, че моряците усетиха йодните изпарения от водораслите. Дори чуха крокодилите, които пляскаха по водата с опашките си.

Капитан Дюма се поколеба. Действията на англичанина бяха лишени от логика и заплашваха да потопят и двата кораба. Дали не трябваше да се откаже от преследването на „Морски орел“?

Той се обърна към хората си, за да даде курс за оттегляне, и в същия момент мастиленочерната нощ се озари от ярка светлина. Сякаш огромен фотоапарат изпусна вулкан от горящ магнезиев прах. За миг настъпи спокойствие. После една огромна вълна удари френския кораб. Моряците се изтъркаляха от койките си и треперещи от страх се изкатериха на палубата. Картината пред тях спря дъха им. Сред фонтан от огнени искри корабът на „Макинтош къмпани“ се преобърна и бавно започна да потъва. Те не знаеха, че са свидетели на смъртта на един морски хищник, но виждаха, че смъртта му щеше да бъде бавна и мъчителна. Скоро светлината от взрива угасна и въпреки желанието си да помогнат на давещите се моряци, беше невъзможно да видят тези, които се нуждаят от помощ.

Едва на сутринта успяха да помогнат на трима от корабокрушенците. Изтеглиха ги на борда и ги оставиха да лежат в безсъзнание.

33.

Даниъл Дъфи се намираше в най-трудната ситуация, която бе имал през целия си живот. Трябваше да разкаже на племенника си за неговия произход.

Той седеше в кухнята, обясняваше на Патрик какви са родствените му връзки с хората, които бе срещнал в дома на госпожа Инид, и се опитваше да прочете в очите му чувствата, които го вълнуваха. Но Патрик стоеше с каменно изражение и слушаше мълчаливо. Единствено, когато разбра коя е истинската му майка, пребледня, отвори уста да попита нещо, но явно се отказа и остана безмълвен.

Даниъл се загледа с тревога в него. Страхуваше се, че вулканът от емоции, които Патрик сдържа в себе си, може да изригне всеки момент. „Същият е като баща си“ — мина му през ума.

— Това ли е всичко? — попита Патрик с равен тон, когато той свърши разказа си за преплетените съдби на двата рода Макинтош и Дъфи.

— Това е, ако нямаш някакви въпроси — отвърна Даниъл. — Можеш да бъдеш сигурен, че ние с Колийн ще продължим да те обичаме както досега. Ти ще си останеш наш син.

— Трябва ли да те наричам чичо Даниъл? — попита момчето отчуждено и Дан усети студ в сърцето си.

— Ако това ти харесва.

— Ще ми хареса — кимна Патрик и на Даниъл му се стори, че докато разговаряха, момчето бе пораснало с няколко години.

„Ще се справи — опитваше се да се утеши Даниъл. — Той е жилаво момче и ще се справи.“

— Ако нямаш да ми казваш друго, чичо Даниъл — решително изрече Пат, — бих желал да изляза навън.

Даниъл кимна и наведе глава. Може би имаше нужда да остане малко сам. Може би му трябваше време да се раздели с детството си.

Макс намери Патрик в задния двор на хотела. Той седеше на едно от буретата, захвърлени там от години, и се взираше в дървената ограда. Възрастният човек придърпа още едно буре и седна до него.

— Преди десетина години баща ти се би с бъдещия съпруг на леля ти Кейт, Кевин О’Кийф, точно тук, където седим сега. Много мъже биха дали добри пари, за да присъстват на този бой.

Патрик не отговори. Продължи да се взира в оградата, сякаш изследваше структурата на дървото. Макс заговори тихо:

— Чичо ти Кевин все се хвалеше, че е по-добър боксьор от баща ти, но тогава си го получи. Ти също си много добър и скоро ще го настигнеш, но сега ти предстои друг вид борба. Трябва да се пребориш с болката, че Мартин не е твой брат, Чармийн не ти е сестра, а Колийн не ти е майка. Само че трябва да ти кажа нещо за вас, ирландците. Това няма никакво значение. Ти си Дъфи и домът на Дъфи винаги ще бъде и твой дом. Колийн винаги ще те обича като истинска майка, а за Даниъл да не говорим.

Патрик се обърна към него, погледна го в очите и рязко попита:

— Защо моята майка ме е изоставила?

Макс видя сълзи в ъгълчетата на зелените му очи и въздъхна с облекчение. Мълчаливата враждебност на момчето най-сетне се пропука. Ако си поплачеше, щеше да му олекне.

— Не знам — честно отвърна той. — Сигурно е имала някаква причина…

Поколеба се, но после сграбчи момчето в мечешката си прегръдка и го притисна до гърдите си. Патрик се затресе в ридания. Той не плачеше, не! Плачеше сърцето му.

Макс го държа в прегръдките си, докато Патрик се успокои.

Двамата останаха дълго така — мълчаливи, загледани в оградата:

— Какъв беше баща ми? — тихо попита Патрик и Макс усети, че напрежението отслабна. Това беше въпрос, на който лесно можеше да отговори.

— Баща ти беше истински мъж. Всички го уважаваха и имаше много приятели. Беше верен на семейството и приятелите си. Щеше да стане велик художник, ако… — гласът на Макс замря.

Спомените му го пренесоха в друго време, когато той седеше тук с едно друго момче и двамата обсъждаха света, момичетата и всичко останало. Старият моряк извърна глава, за да скрие мъката си от Патрик, който все още се притискаше в него. За пръв път си даде сметка колко много означаваха за него Майкъл и неговият син.

Въздъхна тежко, погледна Патрик и продължи:

— Ако баща ти беше жив, щеше да се гордее с теб, момчето ми. Никога не забравяй, че носиш неговата кръв. Помни кой си, когато отидеш в Англия и се запознаеш с богатите си съученици. Помни, че си наследник не само на Макинтош, но и на смелите Дъфи. Твоят дядо се е бил на барикадите в Юрика и спаси живота ми от червените мундири, още в Ирландия…

Патрик притихна, заслушан в гласа му. За миг се върна към онзи миг в горичката, когато се обърна и видя мъжът да се свлича на земята с пречупен врат. Не бе видял защитника си, но сърцето му подсказваше, че това е бил Макс. Погледна стария германец и му се прииска да го прегърне и да го целуне. Но такива неща правеха само жените и малките деца. Отдръпна се от приятеля си и стана:

— Време е да се прибирам, чичо Макс. Вечерята сигурно вече е сервирана.

Макс не погледна към момчето. Кимна и каза:

— Я, време ти е. Сигурно се безпокоят за теб.

Патрик влезе в хотела, а той остана да поседи още малко. Слънцето вече се скриваше зад покривите на околните сгради. Патрик беше млад, щеше да замине за Англия и постепенно щеше да забрави болката си. Но Макс? Какво щеше да прави той без него? За какво щеше да живее, когато момчето ги напусне? Нямаше отговор на въпроси си. Усети вечерния хлад и стана. Може пък един ден да държи децата на Патрик в ръцете си, помисли си той на влизане в хотела, кой знае?

На следващия ден Патрик не отиде на училище. Не се върна и в „Ерин“. Когато не се прибра и през нощта, Даниъл уведоми полицията и предприеха издирване. Разпитаха Мартин, но той смънка, че нищо не знае, и побърза да влезе в стаята си. Чармийн уплашено обикаляше из хотела. Никой не се бе сетил да й обясни истинската им роднинска връзка и тя все още го смяташе за свой брат. Но дори и да знаеше, пак щеше да го обича колкото и преди два дни. Бриджит се затвори в спалнята си и се отдаде на молитви. Отправяше молби ту към господа, ту към старите ирландски богове, и се надяваше всички те да закрилят нейното момче.

Патрик се лута безцелно из града цяла нощ. Изпълнен с тревожни въпроси, на сутринта той тръгна към голямото имение на Макинтош, за да потърси отговор от жената, която вече бе приел за своя баба. Очите му бяха зачервени от безсъние, а челото му беше свъсено като на възрастен. Скоро се намери пред портата от ковано желязо, но нещо го накара да спре и да обмисли още веднъж нещата. Правилно ли постъпваше, като идваше да я тревожи? И можеше ли тя да му отговори на въпроса, който не му даваше мира от снощи — защо майка му го бе изоставила?

Бетси, прислужницата на лейди Инид, го забеляза и изтича да предупреди господарката. Наредиха й веднага да го въведе в дома. Един слуга изтича през градината и се усмихна на госта, но Патрик го изгледа с подозрение и не отвърна на поздрава. След всичко, което се бе случило през изминалите дни, той подозираше всички в нечестни намерения и интриги.

— Госпожа Макинтош ви очаква, господине — каза слугата и Патрик тръгна след него, като се оглеждаше предпазливо.

Инид го прие в библиотеката. На бюрото вече бяха сервирани сладкиши и мляко. За себе си тя поиска чай. Патрик влезе и приседна на един голям кожен стол. Тя му наля мляко и му подаде чашата с мила усмивка:

— Очаквах те, Патрик. Предполагам, че чичо ти Даниъл ти е обяснил кой си.

Той не отговори. Отпи от млякото, но не посегна към сладкишите. През последните двайсетина часа не бе ял почти нищо. Бе загубил апетит.

— Разбирам нежеланието ти да говориш — каза баба му и седна до него. — Предполагам, че си дошъл да ме питаш за неща, които са важни за теб. Не се страхувай, моето момче! Можеш да ме попиташ всичко!

Патрик се загледа в очите й. Какви хубави зелени очи имаше тя! Този факт внесе спокойствие в душата му. Тя го гледаше ласкаво и не можеше да му навреди, защото във вените им течеше еднаква кръв.

— Защо моята майка…

Не можеше да сдържа повече този най-важен за него въпрос. Но не знаеше и как да попита така, че да не звучи обидно и за него, и за жената със зелените очи.

— Защо твоята майка те е изоставила? — насърчи го Инид. Въздъхна тъжно и продължи: — Знам, че ще ти прозвучи ужасно, Патрик, но истината е, че тя не те искаше. Колкото и да ми е неприятно, трябва да ти го кажа, защото искам да съм честна с теб.

Тя го погледна и сърцето й се сви от жал. Видя мъката в очите му и й се прииска да му каже истината. Но да му каже истината означаваше да го загуби завинаги. Тя бързо прогони неканените си угризения. Инид Макинтош живееше в свят, в който чувствата се смятаха за слабост, а тя беше всичко друго, но не и слаба. Беше подчинила целия си живот на отмъщението за убийството на сина си и нямаше да се размекне дори пред мъката на единственото същество, което бе способно все още да стопли сърцето й. А и трябваше ли да го загуби заради Фиона, която не мислеше за нищо друго, освен за пагубната си любов към Пенелопе? Не, истината трябваше да бъде погребана завинаги. Момчето щеше да приеме лъжата. Така беше по-добре за всички.

— Преди да се родиш, твоята майка срещна един мъж… — започна историята си тя.

— Баща ми — прекъсна я Патрик и по тона му разбра, че разказът на Даниъл е успял да породи у него любов към Майкъл. Тези паписти! Тя ядосано поклати глава. Защо дърпаха момчето към жалкия си клан? На него му предстоеше бляскаво бъдеще като наследник на Макинтош, не на някакви си ирландски боклуци! Но тя разбра, че засега не бива да помрачава паметта на Майкъл.

— Да, твоя баща — продължи тя. — Но майка ти осъзна, че обича братовчед си Гренвил. За да се ожени за него, трябваше да се освободи от теб. Когато ти се роди, тя нареди да те отведат далеч от нея. Искаше да те прати в едно зловещо място, където убиват нежеланите бебета. Но аз тайно се споразумях с бавачката на майка ти да те отведе при роднините на баща ти.

Тя хвърли поглед към момчето и това, което видя, я изплаши. В зелените му очи прочете мъка, ярост, безсилие… На границата между детството и мъжеството Патрик беше един врящ казан от чувства. А може би не беше от възрастта? Може би това беше наследство от баща му, неделима част от характера на нейния внук? Какво можеха да предизвикат тези чувства, ако момчето разбереше истината, запита се Инид и се изплаши не на шега. Не! Той нямаше откъде да разбере истината, нямаше кой да му каже. Ах, веднъж да напуснат Нов Южен Уелс! Колкото по-бързо стъпят на британските острови, толкова по-добре за всички.

— Съжалявам, че трябва да научиш тези подробности на твоята възраст — съчувствено каза Инид. — Когато пораснеш, може би ще простиш на майка си, която тогава беше младо момиче, оглупяло от любов по братовчед си.

— Мразя я! — извика Патрик. Очите му горяха със зелен пламък и това й напомни за нейната собствена дъщеря. Същите красиви, но безпощадни зелени очи. — Искам да й го кажа лично.

— Ако й го кажеш — побърза да го възпре Инид, — тя ще отрече всичко. Ще ти каже, че през всичките тези години не е спирала да мисли за теб. Дори ще каже, че и сега те обича. Не, Патрик, не го прави. Ще се почувстваш още по-нещастен. Попитай чичо си. Той ще потвърди, че единственият човек, който се е интересувал от теб през това време, съм била аз. Майка ти не те потърси нито веднъж. Действията говорят много повече от всякакви думи, Патрик.

Той се обърна и се взря в очите й. Беше твърде млад, за да усети притворството в тях. Това, което виждаше, беше само съпричастие към неговата мъка.

— Ако искаш, остани при мен, докато дойде време да заминем — предложи му тя. — Бих могла да изпратя каретата в хотел „Ерин“. Кочияшът ще предупреди чичо то, че си тук, и ще прибере багажа ти.

— По-добре да се прибера вкъщи — замислено каза той. — Там ще се тревожат за мен. Може да загазя. Е, може и да ми се размине…

Инид се усмихна. Внукът й бе достатъчно интелигентен, за да разбере характера на тези, които го обичаха. Вроденият му чар явно успяваше да ги обезоръжи.

Да, момчето притежаваше мъжки чар. Когато се усмихнеше, цялото му лице светваше. Като баща си, мина й през ума и внезапно я побиха тръпки. Спомни си, че Майкъл е жив. Ако научеше, че има син… Това не биваше да се случва! Патрик трябваше да напусне Австралия час по-скоро!

— Каретата ми ще те върне в „Ерин“, но преди това искам двамата с теб да хапнем нещо и да си поговорим за предстоящото ни пътуване. Ще имаме възможност да видим всички забележителности на Лондон. Да знаеш само какви музеи има там. Ти обичаш музеите, нали? Освен това ще имаш честта да учиш в едно от най-престижните училища в света…

Патрик даваше вид, че слуша с интерес старата дама. Но нищо от това, което каза тя, не задържа вниманието му. Той мислеше за майка си. Ненавиждаше я и един ден щеше да се изправи пред нея, и да я накаже за най-долното предателство, на което бе способна една жена.

Един час след това каретата на Макинтош отведе Патрик в хотел „Ерин“. Инид остана още дълго в библиотеката. Интуицията й подсказваше, че сега момчето беше изцяло под нейната власт. Свързваше ги общото желание да отмъстят за предателството на жената, която беше негова майка и нейна дъщеря.

Тя плъзна погледа си по копията и бумерангите, с които бе украсена стаята. Дейвид го бе нарекъл суеверие, но всеки път, когато ги видеше, изпитваше необясним страх. И този път отново в главата й се зароди една лишена от логика мисъл — мисълта, че тя и семейство Дъфи бяха безпомощни жертви на старо туземно проклятие.

Най-сетне Пенелопе остана насаме с Дороти. Беше предложила на Фиона да остави двете момичета при нея, докато обикаля магазините. Когато свършеше с покупките, майка им щеше да се присъедини към тях за следобедния чай.

Фиона веднага прие идеята. Тя винаги се чувстваше прекрасно, когато Гренвил беше на едно от пътуванията си извън Сидни, а когато беше в добро настроение, обичаше да пазарува. Предложението на братовчедка й я зареди с допълнителна енергия поради предстоящия приятен завършек на деня — на чаша чай с любимата си в прекрасната цветна градина на барона.

Дороти стоеше пред леля си и смутено триеше длани една в друга. Пенелопе й бе казала, че иска да поговорят като възрастни.

— Седни до мен — каза мило тя и потупа мястото до себе си на големия диван, разположен в средата на гостната. — Искам да си поговорим за някои неща.

— Да извикам ли и Хелън? — попита детето.

— Няма нужда, скъпа. — Пенелопе протегна ръка да погали русите къдрици на племенницата си. — Нека си поиграе. После ще дойде при нас.

Дороти я погледна с големите си тъжни очи и въздъхна. Искаше й се и сестра й да бъде тук. Не желаеше да остава с възрастните насаме. Но Пенелопе се бе погрижила и бе ангажирала Хелън с приготвянето на кифличките за следобедния чай. Обзета от ужасни подозрения, бе решила да поговори с Дороти откровено.

Погледна посърналото момиче и сърцето й се сви. Признаците на съзряване вече личаха съвсем ясно. Затвори очи и се опита да се успокои. Нямаше начин Гренвил да извърши такава низост.

— Мила, кажи ми — запъна се Пенелопе, — татко правил ли е с теб неща, които те плашат?

Внезапно на лицето на Дороти се изписа страх и тя заприлича на подгонено зайче. Пенелопе усети внезапна болка, сякаш някой заби нож в корема й.

— Не, лельо — с разтреперано гласче каза тя. — Това не е игра…

Дороти замлъкна и затвори очи от ужас. Едва не издаде тайната, а това щеше да бъде краят…

— Кое не е игра? — попита Пенелопе. — Това, дето те плаши, не е ли игра?

Дороти я погледна отчаяно. Долната й устна затрепери и очите й се напълниха със сълзи. Някой сякаш завъртя ножа в корема на Пенелопе и болката раздра цялото й същество. Брат й беше намерил друга жертва за порочните си игри.

— Не мога да ти кажа повече, лельо Пени — с изтънял гласец се обади Дороти. — Татко казва, че ще понеса жестоко наказание, ако кажа на някого. — Тялото й се разтресе и сълзите закапаха в скута й. — Каза, че… ще ме изгони от къщи… и никога повече няма да видя мама и Хелън…

Пенелопе грабна момичето в обятията си и го притисна до гърдите си.

— Спокойно, миличка, спокойно! — взе да нарежда тя с напевен глас. Дороти заплака с глас. — Шшшт! — залюля я леля й като бебе. — Леля няма да каже на никого, мила моя. Познавам много добре болката ти и ти обещавам, че баща ти няма да прави никога повече такива неща! Обещавам ти!

Дороти се заслуша в гласа на леля си. Тя не би издала за нищо на света общата тайна между нея и баща й — нито пред мама, нито пред бавачката — но леля Пени беше нещо друго. Тя бе добра и внимателна, и… я обичаше.

Останаха прегърнати дълго време. Колкото повече се успокояваше Дороти, толкова повече кръвта на Пенелопе кипваше. Ако някой потопеше желязна пръчка в нея, тя щеше да се стопи. О, той щеше да си плати, кимна уверено с глава тя. Щеше да си плати не само за това, което бе причинил на дъщеря си, но и за нестихващата болка в нейното собствено сърце, която я връхлиташе всеки път, щом се замислеше за своето изгубено детство. Тя му отне Фиона, но това не беше достатъчно. Искаше да го наказва още и още. Искаше той да умре!

Дороти плака дълго и дори когато сълзите й свършиха, продължи да хлипа. Пенелопе я качи в стаята си и я сложи да си легне. Остана до нея и не спря да милва косата й, докато детето потъна в обятията на съня. Тя излезе на пръсти от стаята и отиде в кухнята да потърси бавачката. Нямаше начин тя да не знае за гнусните похождения на брат й, но не бе казала нищо. Брат й знаеше как да затвори устата на една слугиня, помисли си с отвращение.

В кухнята бяха Хелън, собствената й готвачка и госпожица Питчър. С брашнени до лактите ръце те се смееха весело около кухненския плот и оформяха малките сладки.

— Госпожице Питчър — студено прекъсна заниманията им тя. — Бих искала да поговоря с вас насаме.

Гертруд погледна разтревожено към баронесата и послушно я последва в гостната.

Пенелопе затвори вратата след тях и прониза с поглед строгата госпожица. Щом видя потъмнелите й очи, Гертруд се уплаши.

— Има сериозна и ужасна причина, която налага да си поговорим. — В очите на Пенелопе проблесна зло пламъче. — Става дума за Дороти.

— Нямам представа за какво говорите — отвърна отбранително бавачката. Дали проклетото момиче не си бе отворило устата въпреки заплахите на баща си?

— Дороти ми каза всичко, включително и това, че вие знаете и прикривате бащата — стреля напосоки Пенелопе и се вгледа в очите й.

Гертруд се сви като ударена и наведе глава. „Знаела е всичко от самото начало и си е мълчала, мръсницата“ — скръцна със зъби русокосата красавица.

— Колко ви плати, госпожице Питчър? За колко продавате съвестта си?

— Не беше заради парите — прегракнало каза Гертруд.

— Тогава е страх. С какво те заплаши брат ми?

Бавачката отвори уста да каже, но не можа да изрече нито дума. Тя се загледа невиждащо в паркета на пода и потъна в молитви господ да й изпрати бърза и неочаквана смърт. Пенелопе разбра, че ще може да научи повече, ако прояви съчувствие. Приближи към нея и изрече малко по-мило:

— Седнете, госпожице Питчър.

Гертруд вдигна глава и я погледна объркано. Младата жена я настани на един от наскоро изписаните от Франция тапицирани столове и продължи:

— Нямам намерение да споменавам пред никого, че сте знаели за злодеянията на брат ми. Но в замяна на мълчанието ми искам да направите това, за което ще ви помоля.

— Страхувам се от господин Уайт, мадам — промълви Гертруд. — Той е… страшен човек.

— Така е — съгласи се Пенелопе. — Но в момента аз мога да бъда по-страшна от него, ако не ме послушате, повярвайте ми!

Тя прониза треперещата бавачка с леденостудените си сини очи.

— Какво ще поискате от мен, госпожо? — с готовност попита Гертруд.

Тя се съгласи да сътрудничи на Пенелопе по няколко причини. Братът и сестрата си бяха лика-прилика — и двамата я плашеха, но от опит знаеше, че една жена може да бъде много по-зла, от който и да било мъж. Освен това почти се зарадва, че каквото и да става, поне вече няма да се налага да бъде част от перверзните игрички на господаря си. Всеки път, когато господин Уайт се затваряше в библиотеката с Дороти, започваше да й се гади. Мъчеше се да се убеди сама, че това са си семейни работи, но щом видеше объркания поглед на детето, сърцето й се късаше. Едва издържаше и мислеше да напусне дома на семейство Уайт.

— Ще ми напишете всичко, което знаете за издевателствата над Дороти — обясни Пенелопе. — Показанията ви ще останат при мен и ще ги ползвам само в краен случай. Освен това ще напишете бележка на госпожа Уайт, в която ще обясните, че сте получили по-добро предложение за работа. Тя не бива да знае какво прави съпругът й с Дороти. Разбирате ли ме?

Госпожица Питчър кимна.

— Много добре — каза господарката. — След като направите това, ще си потърсите друга работа. Когато се устроите, ще ми се обадите, за да съм сигурна, че ще мога да ви открия при нужда. Не се плашете, госпожице! Вие ще бъдете в безопасност. Брат ми няма да разбере къде се намирате. Знаете ли, сега се сетих, че познавам семейство, което търси детегледачка. Мисля, че ако изключим тази грешка с Дороти, вие бяхте безупречна в изпълнението на задълженията си.

По лицето на Гертруд потекоха горещи сълзи. Тя се опита да ги скрие и Пенелопе изпита съжаление към тази нещастница, която беше поредната жертва на Гренвил.

— Благодаря ви, баронесо… — през сълзи каза жената.

Пенелопе й обърна гръб и отиде до прозореца, през който се откриваше прекрасна гледка към зелената морава. Дъждът не спираше. Щяха да поднесат чая тук, в гостната. Странно, помисли си тя, колко много и различни емоции можеше да поеме една стая. След малко тя щеше да е свидетел на една щастлива среща между двете братовчедки и Пени вече се настройваше за това. Фиона не биваше да разбере нищо от трагедията, която се бе разиграла тук през деня.

Тя се обърна към Гертруд, която сякаш се бе смалила през това време.

— Свободна сте, госпожице Питчър — безстрастно каза. — Ще очаквам вашите показания да бъдат в ръцете ми, преди да си тръгнете с госпожа Уайт. Можете да отидете в библиотеката на съпруга ми, за да работите на спокойствие. На бюрото ще намерите всичко, което ви е необходимо.

Гувернантката измънка някакви благодарности и излезе от стаята.

Пенелопе продължи да гледа през прозореца. Едва сега си позволи да се отдаде на собствените си чувства. Бе обещала на племенницата си, че баща й повече никога нямаше да й посегне. Щеше ли да успее да го спре? Трябваше, стисна зъби тя, дори и ако това означаваше да го убие.

34.

Пастор Ото Вернер и жена му Каролине се лутаха из дивата пустош от дни. Мястото приличаше на пустинята, през която Моисей повел хората си, след като ги извел от Египет, и Ото се чудеше какви велики дела бе отредил за него Всевишният, щом го подлагаше на такова изпитание.

Той беше трийсет и пет годишен едър, мускулест мъж. Изсеченото му лице бе обрамчено с буйна черна брада, която стигаше до гърдите му. Беше облечен с черен костюм, а под него някога бялата му риза сега имаше сиво-червен оттенък от потта и червената прах, която се набиваше по нея. Жена му беше негова пълна противоположност — руса, светла и с деликатна физика. Бяха странна двойка, но обединени от обща цел — да приобщят към бога не само сънародниците си, които копаеха по тези земи, но и децата на Хам.

Щом слязоха от кораба, който ги доведе тук от Хамбург, те купиха кон, двуколка, малко храна (сандъка с английски и немски преводи на Библията си носеха от родината) и се отправиха към Куктаун, където трябваше да се срещнат с друг предан лютеран, който беше дошъл по-рано в колонията със задача да намери подходящо място за разполагане на мисията им.

Но като всички европейци, които идват в Австралия за пръв път, те наивно вярваха, че ще намерят знаци, които ще ги ориентират по пътя. Картата, която купиха от града, беше напълно безполезна. На нея бяха означени някакви планини и реки, но разстоянието между тях не беше отбелязано. За съжаление осъзнаха тази подробност едва когато провизиите им бяха на свършване. Двамата се оказаха сред безкрайна полупустинна земя, която нямаше начало и край. Не можеха да се върнат назад, първо, защото не помнеха пътя, по който бяха дошли, и второ, храната и водата им бяха на привършване. Но Ото не беше от хората, които се отчайват толкова лесно. Всички несгоди, които ги връхлитаха, бяха просто тест, с който господ изпитваше силата на тяхната вяра.

Когато откриха ранения абориген, който незнайно как бе научил английски, лютеранът си отдъхна. Това беше явен знак от бога, разбира се. Той ги наблюдаваше и се грижеше за тях. Но съпругата му не беше толкова сигурна в божията намеса. Раненият негър с мъка отвори напуканите си устни и помоли за тютюн. По нейното скромно мнение едва ли един пратеник на бога щеше да поиска първо тютюн. Но Ото не й обърна внимание. Той коленичи до Уолъри с голямата Библия в ръка и занарежда:

— Мили боже на моите бащи, смирено ти благодаря, че ни изпрати вестител, който ще ни преведе през необятната пустош пред нас!

Каролине гледаше мъжа си, но в очите й нямаше подобаващия за случая ентусиазъм. Тя беше по-практична от съпруга си и не можеше да си обясни как един едва дишащ туземец ще ги заведе във фермата на Шмит.

— Моля те, боже, направлявай десницата и сърцето ми, за да мога да излекувам тялото на този безбожник и да спася душата му от изкушенията на дявола.

Уолъри слушаше странните гърлени звуци, които излизаха от устата на грамадния мъж, и се чудеше дали пред него не стои някакъв бял шаман. Огледа дрехите му за оръжие, което непознатият би могъл да крие под тях. Не намери нищо и се успокои. Шаманът не искаше да му стори зло. Поне засега.

— Жено — изкомандва Ото, — донеси ми медицинската чанта от багажа.

Каролине веднага изпълни нареждането и той внимателно огледа инфектираната рана. Под мишницата на туземеца имаше тъмна бучка, гореща на пипане.

— Бъди внимателен — посъветва го жена му. — Той има оръжие.

Ото погледна с отвращение копията и дървените тояги, които Уолъри все още стискаше в ръката си и се зае наново с раната:

— Ако не му помогна, нещастникът ще умре. Куршумът е заседнал в мускула. Трябва да го извадя, иначе кръвта ще се инфектира.

Той зарови из медицинската чанта и извади скалпел и пинсети.

Годината, която изкара в медицинския университет, не беше загубено време.

— Тофа ще боли — обърна се той към Уолъри на английски. — Но ще гледам внимавам. Разбра ли?

— Да, бос — изхърка туземецът и се опита да се усмихне. Той беше наясно какво се кани да направи шаманът. Веднъж, когато се опитаха да вземат коня на един селянин и той стреля в Том, се наложи да вади куршума от гърба на приятеля си. Злата сила на куршумите се увеличаваше, колкото повече стоеше металното парче в тялото. — Режи черния, той ще издържи.

Ото кимна и заби скалпела в бучката. Потече гъста жълто-зелена гной, последвана от тъмна кръв. Болката беше по-силна дори и от тази, която почувства, когато куршумът се заби в него. Уолъри се опита да стане и да избяга от острото желязо, което човъркаше в раната му, но шаманът го прасна с юмрук в лицето и така си осигури спокойствие до края на операцията. Бог милостиво остави пациента му в безсъзнание.

Преподобният пастор дълго се поти и пъшка над раната на туземеца. Куршумът беше заседнал точно до костта и не помръдваше. Наложи се да го изчовърка, сякаш беше забит не в месо, а в земята. Уолъри дойде в съзнание точно когато куршумът най-сетне излезе. Като през мъгла видя шамана, който му показа нещо, покрито с кръв, и се ухили доволно.

— Ще оживее — каза той на жена си. — Четох някъде, че тези хора са изключително издръжливи.

Каролине отчаяно поклати глава. Тя се сърдеше на мъжа си, че помага на някакъв безбожник, когато самите те бяха на крачка от смъртта. В манерките имаше вода само за още един ден.

Раната бе почистена и превързана. Уолъри застена от болка, но в крайна сметка прие всички манипулации. Той бе разбрал, че се намира в добри ръце. Непознатият гърлен език имаше върху него същото въздействие като меките звуци на един друг шаман, Патрик Дъфи, който бе спасил живота му по време на разселването в Глен Вю.

Ото се обърна към жена си, която се занимаваше с коня, и каза някак извинително:

— Ще му дам вода. Загуби много кръв и ако искаме да оживее, трябва да му дадем да пийне.

Каролине сви устни. Понечи да му напомни, че водата е на привършване, но премълча. Беше свикнала да се подчинява на мъжа си. Той беше добър човек, уповаваше се изцяло на бога и вярваше, че той няма да го остави в беда. Тихо се замоли да се окаже прав и този път.

Ото се приведе към Уолъри, повдигна главата му и долепи манерката до устните му. Раненият пи, после отпусна глава и се унесе в трескав сън.

Пасторът остави пациента си и се върна при Каролине. Кафето в черното от сажди канче вече завираше. Тя разля течността в две чаши, подаде едната на мъжа си и каза:

— Имаме вода само за още едно канче. Дори и за конете няма да има.

Ото приклекна до огъня и зарея поглед към пламтящия в червено хоризонт.

— Забелязала ли си какви красиви залези има в тази страна? — попита. — Сигурно така са изглеждали първите залези, когато господ е създавал света.

Каролине не отговори. Засуети се около огъня и побърза да приготви вечерята. Трябваше да върши нещо, иначе отчаянието щеше да я завладее напълно.

— Ако си бяхме останали в Берлин, сега щяхме да се молим за благословената топлина на лятото — продължи бодро той.

— Вместо това умираме от непоносима жега — горчиво каза тя — и се молим да запазим поне очите си от нахалните мухи.

— Я, ти проговори! — с дружелюбна насмешка каза Ото. — Помислих, че си изгуби езика. Уплаших се, че е изсъхнал от липса на вода и е изпаднал от устата ти.

Каролине не можа да сдържи усмивката си. Погледна в черните очи на съпруга си и каза разкаяно:

— Прости ми, съпруже! Изглежда, моята вяра не е толкова силна като твоята. Но се страхувам, че… — Замълча, а на лицето й се изписа силна тревога.

— От какво се страхуваш, жено? — ласкаво я попита той.

— Нищо — измърмори тя и продължи с приготвянето на вечерята.

— Страхуваш се, че можем да загинем тук, в тази дива земя, далеч от сърцето на господ?

Тя го погледна и сълзите напълниха очите й, но тя се помъчи да ги сдържи. Знаеше, че ако заплаче, съпругът й ще се почувства отчаян. Той беше романтик, отдаден изцяло на бог, но неговата вяра придобиваше плътност и дълбочина благодарение на нейната мълчалива подкрепа. Сълзите й в такъв момент можеха да разколебаят вярата му, а това щеше да го срине.

— Бог ще намери начин да достигне до нас — каза убедено той. — Изпрати ни този черен ангел да ни покаже пътя до фермата на Шмит, както изпрати Моисей, за да спаси евреите. Той няма да остави в беда хора, които са тръгнали да разнасят божието слово в тази дива страна.

Каролине погледна нежно мъжа си и се опита да се усмихне:

— Прав си, съпруже! Бог няма да ни изостави.

— Ще видиш! — засия Ото. — Утре нещата ще бъдат различни.

Тази нощ Каролине не можа да заспи. Тя легна по гръб и се загледа в покритото с ярки звезди небе. До нея Ото похъркваше, благословено вярващ в божието провидение. Тя обаче не вярваше, че бог има толкова извратено чувство за хумор, та да им изпрати този умиращ негър, чиято единствена грижа беше да свие стиска тютюн и да запуши и който им изпи последните резерви от вода.

Неусетно Каролине замечта за покритите със сняг полета на Германия и тръпчивия аромат на бор и ела. Не искаше вече да гледа тази изгоряла червеникава земя, покрита с полусухи храсти. Но звездите на Южния кръст светеха така ярко, че в душата й се зароди крехка надежда. Може би съпругът й беше прав. Може би все още имаше изход.

Малко по-встрани Уолъри се мяташе в трескав сън. До него достигна глас от отвъдното. Някой го зовеше и този някой беше приятелят му Том Дъфи. Заповядваше му да се върне в тъмните северни гори.

Уолъри запротестира. Това беше невъзможно. Той нямаше вече сили да върви. Защо го пращаха отново срещу куршумите на белите? Но Том му говореше с гласа на белия воин. Настояваше да тръгне веднага, щом може да се държи на крака. Там щеше да се случи нещо важно. Нещо, което щеше да успокои духовете на нирамбура, които търсеха отмъщение.

Утрото настъпи, а Уолъри все още беше между живота и смъртта. Ото го остави да поспи, докато слънцето се издигна високо и започна да прежуря. Свали превръзката му и погледна раната. Каролине също надникна и смръщи вежди:

— Мисля, че бог е решил да си прибере черния ангел обратно на небето. Не виждам да се подобрява.

— Той спи — сопна й се Ото. — Това е добър знак. Аборигените могат да издържат на страдания повече от европейците.

— Не знам за него, но конете няма да издържат до края на деня — тихо каза тя. — Имаме едно канче вода. Ако не намерим днес река, ще се присъединим към варварина, който бере душа там.

Ото погледна към безкрайната равнина около тях. От маранята храстите и хилавите дървета трептяха, сякаш играеха някакъв дивашки танц. Бог изпитваше вярата му със старото велико изпитание, което малцина бяха издържали. Но той щеше да издържи.

— Бог ни изпрати черен човек — каза простичко той. — Черният човек ще ни спаси.

— Бог помага на тези, които си помагат сами — отвърна Каролине. — Трябва да тръгнем час по-скоро и да потърсим вода. Нима ще стоим тук като жертвени агнета и ще чакаме чудото да дойде?

Ото я погледна с любов. За пръв път, откакто двамата бяха заедно, тя не бе съгласна с него и това го учуди, но той знаеше, че дяволът гледа да удари по най-скъпото нещо на човек, за да разколебае вярата му.

— Имай вяра, жено — каза и протегна ръка към нейната. — Бог ни обича. Аз също те обичам.

Каролине преглътна сълзите си. Ото не беше човек, който показва чувствата си. Беше тих, мълчалив, силен и интелигентен мъж, който можеше да направи кариера, ако се бе захванал с бизнес или политика. Но той си беше такъв — мил, наивен и любим.

— Имам вяра в теб, Ото — изхълца тя и му подаде ръката си.

Въобще не помисли за Бог.

Те прекараха деня под сянката на двуколката. Следобед конете легнаха на една страна и отказаха да станат. Ото гледаше тъжно спящия Уолъри, който не бе помръднал цял ден. Дали Бог не ги беше изоставил? Наистина ли бяха тръгнали да гонят вятъра, както го бе обвинил бащата на Каролине, преди да тръгнат?

Нощта отново настъпи. Ото притискаше съпругата си до гърдите си. За пръв път в главата му се зародиха съмнения, че с наивната си вяра я бе довел до бавна и мъчителна смърт. Тя нямаше сили, кожата й беше суха и гореща, но не се оплакваше. И той изгаряше от жажда, но цялото му внимание беше към неговата любима. Конете бяха последната надежда. Щеше да заколи добичетата, за да пият от кръвта им. Беше отчаян ход, но единственият, който им оставаше.

Сънят дойде като кратка отсрочка на адските страдания, които ги очакваха.

На сутринта се събуди и с мъка отвори сухите си клепачи. Погледна към храста, където трябваше да бъде раненият туземец, и се облещи. Там нямаше никого. Каролине също се размърда и разтърка възпалените си очи:

— Какво има, Ото? Изглеждаш развълнуван.

— Отишъл си е! — възкликна Ото. — През нощта си е отишъл!

Каролине стана и се опита да изтупа роклята си от прахта. Чисто женски жест, безсмислен, като се имаше предвид обстановката и състоянието, в което се намираха.

— Такава е била Божията воля — каза тя. — Той е варварин и ние не можем да очакваме от него да разбере нашите нужди.

Ото кимна и се загледа в издигащото се над хоризонта огнено кълбо, което скоро щеше да подпали земята под краката им, а и собствените им глави, ако не намереха вода. През целия път из равнината не бяха срещнали нито един бял човек. Колко време щеше да мине, преди костите им да бъдат открити, за да получат християнско погребение?

Той потръпна и стана. Запъти се бавно към конете, които лежаха и дишаха на пресекулки, измъчвани от жестоката жажда. Бръкна за ножа си и изведнъж замръзна на място. На хоризонта се появи черна точка, която бавно се приближаваше към тях. Ото сложи ръка над очите си и ахна:

— Каролине! Той се върна!

След няколко минути Уолъри застана пред тях с голямата си белозъба усмивка. В ръцете му се поклащаха манерките им, пълни с прясна вода.

— Аз носи вода — каза. — Вие пиете.

Отне им половин ден път южно от рекичката, до която Уолъри ги заведе, за да стигнат до малката колиба, за която Ото предполагаше, че е фермата на Шмит. Двуколката влезе в прашния двор и конете спряха пред изоставена едностайна колиба. Дървената врата бе отворена. Вятърът я блъскаше и тя скърцаше печално при всеки повей.

Семейство Вернер останаха в двуколката. Мястото им се стори зловещо тихо и негостоприемно.

— Може да не е фермата на Шмит — поколеба се Каролине. — Тук, изглежда, никой не е живял от дълго време.

Ото скочи от мястото си и се запъти към колибата. Уолъри се отдръпна и приготви копията си. Усети някакво злокобно излъчване от изоставената земя, сякаш принадлежеше на призраци.

Ото Вернер влезе смело в колибата и след малко излезе с книга в ръце.

— Библията на хер Шмит е тук — каза той и я вдигна, за да може Каролине да я види, — но от него няма и следа. Може да е заминал някъде за известно време.

— Мислиш ли, че може да му се е случило нещо? — попита жена му, докато поемаше ръката му, за да слезе от двуколката.

— Не изключвам такава възможност — загрижено отвърна той. — Иначе не би изоставил Библията си.

Уолъри наблюдаваше внимателно разтревожените лица на мъжа и жената, чийто говор не можеше да разбере, но предположи, че те очакваха да намерят някого тук. За него беше напълно ясно — всички знаци от хора и животни наоколо бяха заличени от времето. Това място беше царство на смъртта.

— Белите са си отишли — намеси се той.

Ото и Каролине се обърнаха към него.

— Какфо искаш да каже с тофа отишли? — попита Ото.

Уолъри сви рамене и повтори:

— Отишли са си.

Той клекна сред прахта и зачака да види какво ще правят белите сега.

— Не ти знам името — каза Ото. — Спасих ти живота, а не знам как да те наричам.

— Дани бой — отвърна туземецът, без да се замисли. Знаеше, че националната конна полиция бе обявила награда за главата му, и затова каза първото европейско име, което му дойде наум. — Бели казват на мен Дани бой.

Ото се усмихна:

— Благодаря ти, Дани бой. Ние със съпруга дължим живота си на теб. Знам, че Бог изпратил тебе при нас. Надявам много да бъдеш първата офца в нашето паство.

Уолъри продължи да гледа белия шаман, без да отвърне нищо. Замисли се над предложението на белия мъж да остане с него и семейството му. По тези земи никой не познаваше Уолъри — великия воин, така че можеше да живее спокойно с тези сърдечни хора. Раната от куршума не бе заздравяла напълно и още го болеше. Би могъл да остане, докато укрепне, да помогне на семейството да се устрои и после да продължи на север, накъдето го зовеше духът на белия воин.

— Няма остане — каза след дълъг размисъл.

Лицето на Ото потъмня, но той не каза нищо. Подаде му ръка да се изправи и го потупа по рамото. Уолъри си спомни за един друг бял мъж със същата гъста и буйна брада, който някога му бе помогнал да се изправи по същия начин.

— Може да се върне някога — каза. — Да помогне на тебе и бяла госпожа.

— Винаги си добре дошъл, майн френд — каза сърдечно, но тъжно Ото. — Може пък Бог да има специална мисия за теб.

Уолъри не знаеше дали Бог има някаква мисия за него. Всичко, което знаеше, беше, че трябва час по-скоро да стигне до влажните зелени гори на север, както искаха от него Праотците.

Ото и Каролине Вернер дълго гледаха след високия абориген, който се отдалечаваше от тях и скоро се превърна в малка черна точка на хоризонта. Щом се скри от погледите им, Ото се обърна с дълбока въздишка към изоставената притихнала ферма и сложи ръка на рамото на жена си.

— Тук ще основем нашата мисия — каза и я погледна в очите. Те бяха пълни с тревога и страх. — Не се бой, мила. Бог ни помогна да стигнем дотук. Сигурен съм, че няма да ни изостави и сега.

35.

Инид и Даниъл си размениха бележки и след няколко дни Патрик се премести в голямото имение на Макинтош. Облечен в елегантни нови дрехи, изкъпан и сресан по последна мода, той седеше до баба си в каретата, която ги отвеждаше на първата среща в компанията, която някога щеше да оглави.

Той оглеждаше мълчаливо прекрасния костюм от скъп английски плат. Харесваше му, но се чувстваше неудобно, сякаш дрехите ограничаваха свободата на движенията му. Инид не го улесни с нищо. Каза му, че изглежда добре в новите дрехи, обърна поглед към прозореца и млъкна.

Скоро пристигнаха пред главния офис на „Макинтош къмпани“ и момчето последва баба си по стълбите. Помпозната сграда от гранит с тежки дървени врати го впечатли силно и той си представи, че влиза не в търговска фирма, а в някакъв храм. Дори и на тази крехка възраст, усети силата на парите. Всичко в тази сграда говореше, че вътре се въртят много пари, и мисълта, че баба му ги управлява, го накара да се чувства горд. Тя притежаваше всичко, което можеше да желае човек.

— Имаме среща с много важни хора — тихо каза баба му, докато се изкачваха по красивата мраморна стълба, придружени от официално облечен портиер. — Няма да говориш, освен ако аз не ти разреша. Ако някой те попита нещо, очаквам да се държиш като джентълмен, какъвто си.

Патрик слушаше внимателно заръките и послушно кимаше. Инид мило му се усмихна, докато портиерът отваряше една тежка тапицирана с кожа врата, и величествено влезе в стаята. Патрик я последва, изпълнен с любопитство. Посрещна го тежка миризма на пури и кожа. Намираха се в огромна стая с десетина добре облечени господа, които седяха около кръгла маса. При влизането на баба му те млъкнаха. Чу се само скърцането на столовете, когато господата станаха, за да я поздравят.

— Господа — чу се гласът на Макхю, — госпожа Макинтош е тук. Моля, заповядайте на масата.

Той подаде ръка на Инид и я заведе до нейния стол. Патрик застана зад нея. Единственият човек, когото познаваше, беше Гренвил Уайт. Той изгледа момчето с неприкрита омраза и демонстративно се обърна към лейди Макинтош, която разменяше усмивки с някои от акционерите:

— При цялото ми уважение към вас, госпожо Макинтош, не мога да не отбележа, че няма място за разни момченца на съвет на съдружниците.

— Не и ако това момченце е определено един ден да управлява „Макинтош къмпани“, господин Уайт — изрече подчертано любезно тя и се обърна към останалите, които бяха заели отново местата си. — Господа, искам да ви представя моя внук господин Патрик Дъфи.

Настъпи пълна тишина. Всички погледи се насочиха към момчето. Само Гренвил стана и без да се извини, напусна стаята. Трясъкът от затръшнатата врата прозвуча като изстрел.

Макхю не обърна внимание на демонстрацията на господин Уайт. Цялото му внимание бе насочено към младежа зад лейди Инид. Хареса го от пръв поглед. Момчето имаше аристократични маниери и красиви очи. Напомни му на млад принц, който чака да бъде поканен на масата на краля, и това сравнение го накара да се усмихне.

За момент очите им се срещнаха и той видя, че тези на бъдещия наследник излъчват честност и достойнство. Нямаше и капчица страх или сервилност. Макхю кимна доволно. Патрик Дъфи бе достоен да управлява най-голямата финансова империя в Австралия и когато това станеше, той щеше да му даде подкрепата си.

Гренвил изхвърча от стаята, неспособен да прикрие яростта си. Чувстваше се безсилен както в нощта, когато засече жена си в леглото на Пенелопе.

Спря се във фоайето, за да си поеме дъх. Целият се тресеше от гняв. Въпреки всички усилия момчето и баща му все още бяха живи. И заради тези ирландски боклуци той трябваше да се раздели с мечтата си да застане начело на компанията.

— Да извикам ли каретата ви, господин Уайт?

— Какво? — сепна се той.

— Попитах, ще желаете ли да повикам кочияша ви? — повтори търпеливо портиерът.

— Да, да! Незабавно! — изсумтя той.

Портиерът излезе навън и остави Гренвил да събере мислите и чувствата си. Все още не всичко беше загубено. Само трябваше да се успокои и да помисли отново. Той знаеше точно къде може да получи облекчение най-бързо и приятно.

Каретата на Гренвил спря пред бардака в Глиб. Портиерът, бивш разбойник от „Скалите“, излезе и поздрави шефа си с уважение. Шефът му нареди веднага да доведе Мари в неговата стая. Той кимна послушно и хукна да издирва момичето.

Гренвил влезе в кабинета, хвърли палтото си и се отпусна на леглото. Очакваше с нетърпение момичето. Напоследък бе измислил нов начин да се забавлява. Изваждаше кожения камшик зад дивана и налагаше детето по бедрата и гърба, докато не започнеше да пищи за милост и да го уверява, че е готово на всичко, само да прибере камшика. Тогава той се нахвърляше върху него и почти го изнасилваше.

Вече предвкусваше удоволствието от силата да причиняваш болка, когато пред вратата му се чуха гласове. Позна гласа на сестра си и замръзна на мястото си.

Вратата се отвори с трясък и Пенелопе застана на прага, последвана от разтревожения портиер.

— Опитах се да обясня на баронесата, че не бива да ви безпокои, но тя настояваше… — заоправдава се той.

Гренвил го изгледа гневно и рязко се обърна към сестра си:

— Какво правиш тук?

Пенелопе не се смути. Влезе царствено в стаята и отвърна с леден тон:

— Реших да те намеря тук, мили братко, за да ти покажа, че знам всичко за теб. Знам и за това гнусно място, въпреки предохранителните мерки, които взимаш.

Гренвил махна с ръка към портиера и той затвори тихо вратата след себе си.

— Денят ми не беше добър, Пенелопе — изрече той, щом останаха сами и се просна на леглото, — казвай по-бързо за какво си дошла и изчезвай.

— Преди да си отида, денят ти ще стане още по-черен.

— Какво искаш да кажеш? — остро попита той.

— Знам какво правиш с дъщеря си, Гренвил — нападна го тя. — Дойдох да ти кажа да оставиш на мира детето и никога повече да не посягаш на него, иначе, да ми прости господ, но ще те унищожа. Ще те изложа пред обществото и никога няма да получиш рицарското звание, за което толкова много мечтаеш. Разкажа ли, че именно ти си собственик на това място, свършено е с теб!

В първия момент Гренвил реагира първосигнално. Кръвта нахлу в главата му и той вдигна ръка да удари сестра си. Пенелопе не помръдна.

— Ще те смажа, мръснице! — извика. — Това са долни лъжи!

— По-добре си помисли, преди да ми посегнеш, братко — спокойно отвърна тя и студените й сини очи блеснаха подигравателно. — Само да чуе съпругът ми какви ги разправяш, ще те убие на мига, както е убил десетки други. Това му е работата, нали знаеш?

Гренвил се загледа в нея и бавно свали ръката си. Знаеше, че сестра му не се шегува.

— Имам писмените показания на госпожица Питчър — продължи тя. — Ако се наложи, е готова да се закълне и в съда.

— Госпожица Питчър! — зяпна Гренвил. — Тя вече не работи при нас.

— Знам, братко — усмихна се надменно Пенелопе. — Аз я посъветвах така. А теб съветвам да не се опитваш да я търсиш. Тя е под моята закрила. Както виждаш, не си единственият, който може да всява страх у хората. Не си взе поука, братко! Все още подценяваш жените. Мен, както и Инид.

— Ти си била в офиса днес — погледна я подозрително той.

— Да — отвърна тя. — Хобс ме уведоми за драматичното ти напускане на днешното събрание. Останалите обаче не са се трогнали от постъпката ти и са приели момчето за бъдещ управител на фирмата. Наистина си имал лош ден — въздъхна с престорено съчувствие.

— Не го коронясвай още — изръмжа Гренвил. — Първо трябва да навърши двайсет и една.

— Не си и помисляй да посягаш на сина на Фиона! — Спусна се върху него като оса. — Помниш ли онзи Джак Хортън, когото изпрати да убие Майкъл Дъфи? А помниш ли, че той дойде в нощта на убийството у нас, за да даде отчет за извършеното? Мога да свидетелствам за тази среща, но съм сигурна, че ти няма да допуснеш да се стигне дотам. Не закачай момчето, Гренвил! Не закачай и Дороти.

Тя го изгледа така, че по гърба му полазиха тръпки, и каза:

— Мисля, че изчерпахме темата.

Обърна се и излезе от стаята.

Гренвил остана загледан във вратата, изпълнен с омраза и страх.

Пенелопе седна в каретата си и се замисли за импулсивната си реакция в защита на сина на Фиона и Майкъл. Не, това не беше просто импулс. Беше майчински инстинкт или инстинкт да защити децата на жената, която обичаше. Тя нямаше свои деца, не беше сигурна, че ще има. Децата на Фиона бяха бъдещето и на двете им.

36.

Всичко се разви със светкавична бързина.

Майкъл седеше на плетения стол на балкона в хотела си и разказваше морските си приключения на Хорас Браун, който бе сплел ръце върху големия си корем и слушаше внимателно за събитията, довели до потъването на „Морски орел“.

— Тъкмо бях заспал, когато първият помощник-капитан почука на вратата и каза, че Морт искал да ме види. Помислих, че съм разкрит, затова не се учудих, когато заварих и барона в каютата му, но последва нещо съвсем различно. Морт започна да обвинява Фон Фелман, че искал да го убие с бомбата, която бях поставил в багажа. Крещеше като луд и аз реших, че ще ни застреля и двамата. Иначе защо щеше да вика и мен? Изведнъж се обърна към мен, вторачи се в лицето ми и отново отбеляза, че сме се виждали някъде. Настояваше да му кажа къде. Луд човек!

„Да, Морт наистина е луд — помисли си Хорас. — Болният му мозък явно вижда призраци и един от тях е този на ирландския търговец Патрик Дъфи. Майкъл прилича много на баща си и явно е предизвикал спомените на капитана.“

— Какво стана по-нататък? — попита той.

— Казах му, че никога не сме се срещали, но той беше убеден, че го лъжа. Извика двама от неговите хора и му нареди да ни върже. Остави ни да лежим на пода в каютата си и излезе. Никога нямаше да ми дойде наум, че е решил да взриви кораба. Мислех си, че ще ни хвърли в морето, и толкова.

— Как успя да ви спаси господин Трейси?

— Бил на палубата да подиша свеж въздух, когато забелязал една спасителна лодка. Морт, китайският капитан и няколко души от неговия екипаж тъкмо се качвали в нея, въоръжени с нашите пушки. Когато се отдалечили от кораба, той слязъл долу да ме събуди. Не ме намерил, но чул тропането от капитанската каюта, докато се опитвахме с барона да достигнем до вратата. Влезе и ни развърза. Прецених, че Морт не би напуснал кораба си, освен ако не се кани да го потопи. Хукнах към момчетата да ги събудя…

Гласът му пресекна и той се загледа към блестящите от слънчевите лъчи води на реката. Той беше жив, а петима от мъжете му и хер Щрауб бяха мъртви. Тази мисъл не му даваше покой. Въздъхна дълбоко, отпи голяма глътка ром и продължи:

— Кучият му син беше заключил вратата на спалното помещение, където бяха хората ми. Чувах ги как тропат по вратата. Започнахме да разбиваме ключалката и щяхме да успеем, но бомбата избухна и ни изхвърли зад борда. Когато изплувах, видях барона да се носи по вълните в безсъзнание. С Люк доплувахме до него и го разтърсихме, за да дойде на себе си. После плувахме насам цяла нощ и викахме за помощ. Френският кораб се отзова на виковете ни едва на сутринта. Капитан Дюма призна, че ни е чул още през нощта, но не посмял да се доближи до нас в тъмното. Не го виня за това. Той се отнесе добре с нас. Даде ни няколко от хората си и ни разреши да слезем на брега, за да потърсим Морт. Обикаляхме три дни. Намерихме лодката им, но нямаше никаква следа от него и хората му. Сякаш се бяха изпарили. После, знаеш, французите ни докараха до Куктаун и ето ме тук.

Хорас стана от стола си и се подпря на железните перила на балкона. Обедната жега бе принудила хората да търсят някаква сянка и улиците изглеждаха пусти. Групи от миньори се криеха от преките слънчеви лъчи под издадените навеси на балконите и разговаряха за преживяванията си из златните полета на Палмър. Потъването на „Морски орел“ също беше тема на разговори и догадки. Много от тях познаваха мъжете, които бяха наети за експедицията, и псуваха капитана на кораба за безгрижието, с което бе отнел живота им.

— Значи, Морт е взел със себе си момичето и част от състава на пиратския кораб — обобщи Хорас. — А също и някои от моряците си. — Без съмнение е избрал най-големите главорези.

— Освен това е въоръжен до зъби — процеди Майкъл. — Изглежда, са решили да продължат експедицията сами.

— Може би си прав — съгласи се Хорас. — Нито един от агентите ми не ги е засякъл около Куктаун.

Под „агентите ми“ имаше предвид няколко китайци, които работеха за Су Йън. Макар че не успяха да открият никого от екипажа на Морт из бордеите и скритите кътчета на града, те бяха чули да се говори, че в главната квартира на съперническа на „Лотос“ групировка в Палмър се очакват важни гости.

Хорас прие тази информация, но не можа да я свърже по никакъв начин с провалилата се немската експедиция до Нова Гвинея. Щом чу за момичето от Кошин, умният агент веднага заподозря, че Морт ще се опита да го изтъргува на тази нова за района престъпна групировка. Майкъл му бе казал от каква огромна важност за френските власти беше тя и че е организатор на бунт в индокитайската провинция Кошин и той съобрази, че в този случай французите и англичаните можеха да си бъдат полезни. Реши да се свърже с капитана на френския параход и двамата да потърсят из Палмър.

— Ситуацията е следната — обърна се към Майкъл той. — Французите искат момичето, но и тонгите „Тигър“ също го искат.

— Тонгите „Тигър“? — погледна го неразбиращо ирландецът.

— Съперниците на Су Йън. Те идват от Макао, докато „Лотос“ са от Кантон. Можем да сравним отношенията им с тези между ирландци и англичани.

— Значи се избиват помежду си като мухи — кимна мрачно Майкъл. — Някои неща никога не се променят.

— Така е — съгласи се Хорас и отново седна на плетения стол. — Ние трябва да спасим момичето от лапите на „Тигър“ и да го върнем на французите.

— Защо трябва да им вършим ние работата? — учуди се Майкъл.

— Въпрос на международна стратегия — разпери ръце агентът. — Французите са заети с колонизирането на провинциите Кошин, Анам и Тонкин. В момента отношенията между Британия и Франция са сравнително добри. Нашето министерство няма нищо против да им помогне да се задържат в този район и да оставят за нас останалата част от Азия, Африка и Пасифика. Като им върнем момичето, на което те държат, ще можем да разчитаме на тяхната лоялност. Полезен жест, нали? — Хорас се усмихна на събеседника си и продължи: — Аз лично нямам нищо против французите. Тези, които ме безпокоят, са германците. Подозирам, че съвсем скоро ще се срещнем с тях на бойното поле. Дано не се опарим, както се опариха французите преди няколко години. За съжаление дървените глави в Лондон пренебрегват тази заплаха и продължават да сочат с пръст Франция като най-голяма заплаха за интересите ни.

— Но ти не си съгласен с тях?

— Не съм глупак. Единственото, което липсва на Германия, за да прегази стария континент, е флота. Много скоро тя ще обяви война на света. Ето защо твоята мисия беше толкова важна, макар засега да си мислиш, че това не те засяга. Но аз не вярвам, че те ще се откажат така лесно от Нова Гвинея.

Достатъчно беше да погледнат в историята и да се замислят защо една силна и на пръв поглед непоклатима империя като Римската пада толкова лесно в ръцете на варварите. Защото глупавите й управници са се мислели за непобедими. Гледали са на дивите германски племена като на досадна подробност. Но именно тази досадна подробност обръща колата им. Сега историята можеше да се повтори, ако британците продължаваха да си затварят очите пред експанзивната политика на кайзера. Щеше ли Хорас да успее да спре новите варвари да завладеят света? Той нямаше вид на рицар и имаше на разположение армия само от един човек — Майкъл Дъфи.

— Предлагам ти да върнеш момичето на французите срещу щедра отплата — каза той. — Мисля, че това съвпада с плановете ти да си уредиш сметките с Морисън Морт. С един куршум два заека.

— Избърза, господин Браун — ухили се Майкъл. — И без това имах намерение да тръгна след Морт, но ще е по-приятно, като знам, че накрая ще ме чака една тлъста сума. Но иначе бих го преследвал дори до вратите на ада, ако трябва!

— Малко финансова помощ ще ти бъде добре дошла.

Ирландецът кимна. Той и Люк бяха решили да тръгнат по следите на Морт. Щяха да задържат момичето и да го разменят срещу подобаваща награда. Така че предложението на английския разузнавач ги устройваше напълно.

— Чудесно! — плесна с ръце дребният мъж. — Познавам човек, който ще ви бъде отличен водач. Казва се Кристи Палмерстън. Познаваш ли го?

— Кристи Палмерстън? Не — поклати глава Майкъл, — но това име е известно сред бушмените. Опитах се да го издиря, за да участва в нашата експедиция, но за негово щастие не успях.

— По това време господин Палмерстън участваше в похода на Мълиган — поясни Хорас. — Беше прободен от копие на диваци, които ги нападнали. Сега е добре, но има един малък проблем за наемането му. Той мрази китайци.

— Като се има предвид след кого тръгваме, това си е направо предимство — засмя се Майкъл. — Тъкмо няма да се колебае, ако са готови да използват оръжието си.

— Може и да си прав — усмихна се Хорас и продължи делово. — Ще трябва да вземете и Джон Уонг. Той ще ви заведе в базата на тонгите „Тигър“.

— База? Значи ли, че ще трябва да очакваме някакъв род охрана или военно укрепление?

— Правилно си ме разбрал — отвърна Хорас. — Те построиха военна база, за да се предпазят от тонгите на Су Йън.

— Не вярвам този Палмерстън да има нещо против Джон. Той е наполовина ирландец и има европейски маниери.

— Ето ти нов проблем — ухили се Хорас. — Господин Палмерстън обича ирландци точно колкото и китайци. И двете половини на Уонг няма да са му по вкуса.

Майкъл също се засмя. Каквито и вкусове да имаше господин Палмерстън, той щеше да му помогне да въздаде справедливост за убитите си близки.

Хорас извади от джоба си карта и я разгъна на пода пред краката им.

— Знам, че не са много подробни — извини се той, — но се надявам да ви помогнат да намерите следите на капитан Морт. Според моите изчисления той ще ползва този път, за да заведе момичето при „тигрите“ — каза и посочи една черна линия, която се извиваше из немаркирана местност, — може би някъде тук. Доколкото знам, се движат пеша.

Майкъл си отбеляза мястото на евентуалното им местонахождение и с опитно око започна да пресмята разстоянието. Хорас продължи:

— Су Йън е готов да ти даде някои от хората си. Всъщност настоява да ги вземеш.

Майкъл се намръщи. Той мислеше да настигне Морт на кон, но китайците не знаеха да яздят. Тръгнеха ли пеша, никога нямаше да настигнат злодея.

— Кажи на Су Йън, че му благодаря, но ние четиримата сме достатъчни за тази работа.

— Четирима?

— Люк Трейси идва с мен. Имам му пълно доверие.

Хорас се облегна назад и втренчи неодобрителен поглед в него:

— Мисля, че се надценяваш, господин О’Флин. Четирима ще са малко. „Тигрите“ са доста.

Майкъл се усмихна:

— Това, което чух за господин Палмерстън, и това, което знам за Джон и Люк, ме кара да се чувствам спокоен. Те струват колкото цяла армия. Освен това ще можем да се движим на коне.

Хорас сви примирено рамене.

— Оставям на теб подробностите по плана. Морт си е лично твоя работа. Надявам се само, че личните ти сметки няма да попречат да доведеш момичето живо и здраво.

— Бъди спокоен — отвърна той. — Ти ми осигури Джон Уонг и Кристи Палмерстън, останалото е моя грижа. Обещавам ти, че животът на момичето и успешното приключване на задачата ще са на преден план.

— Вярвам ти, господин О’Флин — изрече не съвсем убедено Хорас. — Но трябва да те предупредя, че ще следя за успешното й изпълнение.

— Кой от двамата ще бъде шпионинът? Джон или Палмерстън? — хладно се усмихна ирландецът. Той познаваше добре методите на работа на хора като Хорас. В техния свят не съществуваше такова понятие като доверие.

— И двамата — отвърна англичанинът. Усмивката му беше студена като тази на Майкъл.

— Добре — кимна той. — Мисля, че се разбрахме. Предлагам да скрепим сделката с няколко чашки долу в бара.

Хорас с готовност тръгна след войника си. Оставаше да се погрижи за барон Фон Фелман, който със сигурност щеше да опита отново да превземе Нова Гвинея. Но за това щеше да мисли после.

Групата се придвижваше мъчително в тропическата жега. Капитан Морт безжалостно пришпорваше хората все по на юг. Бе изчислил, че ако поддържат това темпо, след час ще са на главния път.

— Трябва да починем кап’тане — запъхтяно каза Симс, който се опитваше да не изостава от шефа си. — Всички ще изпокапят като круши, ако не поседнем.

Морт забави крачка.

— Дай им малко почивка — каза. — През това време ще се опитам да проверя дали сме в правилната посока.

Симс даде знак за почивка и сам се просна на земята като умрял. Потъналата в пот девойка също се свлече до него. Цялото тяло я болеше. Почти двайсет и четири часа бяха на път. Тя пое дълбоко въздух и огледа тропическата гора, която ги заобикаляше. „Значи така изглежда земята на варварите“ — помисли си тя. Колко скучен изглеждаше пейзажът в сравнение с природата в Кошин! Сив, безрадостен и покрит с изгорели от слънцето храсти и дървета.

Тя се примъкна до едно дърво и опря гърба си на него. Един от китайците клекна наблизо и се втренчи в нея похотливо. Тя не се уплаши. Капитанът на варварите с жестоките сини очи и коса като изгоряла слама бе наложил бързо авторитета си над китайските пирати и нямаше да им позволи никакви волности.

Варваринът се казваше Морт. На френски това означаваше смърт. И той наистина сееше смърт. Уби един от китайците, който се бе опитал да я закача, без да му мигне окото. Просто го намушка със сабята си, обърна се към нея и изтри кръвта по острието в раменете й. Тя не разбра какво й говори, но усети заплахата в гласа му и кръвта й се вледени.

Китайският капитан се опита да протестира, но Морт даде знак на своите хора и те насочиха уинчестърите си към пиратите. Така с помощта на силата варваринът си бе присвоил властта.

Ху разбра, че е защитена от всички мъже в групата, с изключение на самия Морт. Дали не я пазеше за себе си? Тази мисъл я изпълни с ужас.

Тя затвори очи и се опита да не мисли за бъдещето. Слабата надежда, която й бе вдъхнал варваринът с черната превръзка на окото, умря заедно с него, когато капитанът взриви кораба си и хората, които останаха там. Той бе загинал заедно с приятеля си, който говореше френски, и сега перспективата да види своята родина й изглеждаше неосъществима. Единственото, което можеше да направи в момента, бе да търпи стоически несгодите на пленничеството заради собственото си достойнство и заради хората, които вярваха в нея.

Морт прибра малкия компас в джоба си. Макар че из целия път мърмореше, че хората му се влачат като костенурки, всъщност беше доволен от скоростта, с която се движеха. Всичко вървеше по плана, който бе замислил в каютата си на „Морски орел“.

Той бе насочил кораба си съвсем близо до Куктаун, така че да може да спусне лодка в морето и бързо да достигне сушата. Погрижи се да вземе провизии за дългото пътуване и да изпрати един от китайските пирати със съобщения в китайския квартал. Свърза се с тонгите „Тигър“ и уговори размяната на момичето. Сега всичко, което трябваше да направи, бе да стигне до крепостта на „Тигрите“ в района на златните мини, да предаде Ху и да си вземе наградата.

Морт не се страхуваше, че ще бъде измамен. Новите американски пушки му даваха огромно предимство пред остарелите мускети, с които бяха въоръжени тонгите. Щеше да вземе парите, да се върне в Куктаун и да хване първия кораб за Америка.

Единственото, което го измъчваше, беше мисълта за потъването на „Морски орел“. Но какво да се прави, така е устроен светът. Понякога се налагаше да унищожим тези, които обичаме, за да оцелеем. Беше убил майка си, за да се спаси от ужасните неща, които нейните клиенти правеха с него. Сега потопи любимия си кораб, за да се спаси от бесилката. Размишленията му го натъжиха и той си наложи да се концентрира върху предстоящата задача, за да избяга от меланхолията.

Обърна се към групата и обяви край на почивката. Хората неохотно се надигнаха, но никой не посмя да протестира. Сабята на кръста му беше достатъчно основание да изпълнят незабавно командата.

Единствен капитан Уо изпълни заповедта с готовност. Щеше да се подчини на всички заповеди на синеокия варварин, докато стигнат до „Тигрите“. После щеше да помоли тонгите да му позволят той да бъде палачът, който да осигури бавното и болезнено пътуване на европееца към своите праотци. За да окуражи хората си по пътя, той им разказа, какви мъчения бе замислил за англичанина. Знаеше, че Морт не разбира китайски, и им обеща, че ще се погрижи варваринът да си плати за всички унижения, на които бе подложил гордите пирати.

Но Ху разбираше китайски и чу всичко. Тя беше виждала жестокостта, на която бяха способни китайците, и не би пожелала дори и демон да стане тяхна жертва. Ако знаеше какво бе причинил капитан Морисън Морт на момичетата, чиято единствена вина беше, че са се изпречили на пътя му, нямаше да си губи времето да му съчувства.

37.

Джо Уонг влезе в магазина на Су Йън и веднага му прилоша от миризмата на сушена риба. Знаеше, че морската храна се смята за деликатес в Китай, но самият той бе отгледан с говеждо и зеле и не можа да свикне с техните деликатеси.

Джо влезе в магазина със свито сърце. Дали беше от острата миризма, която винаги усещаше, когато идваше тук, или от опасната мисия, която предстоеше да обсъдят, но фактът беше налице.

Един от охраната на Су Йън го пресрещна и му направи знак да го последва. Той трябваше да наведе глава, за да влезе през ниската врата на кабинета. Тук се носеше друга миризма, не по-малко неприятна за него. В ъгъла пушеше пръчица от евкалипт, чийто аромат се смесваше с този от опиум.

Мъжът от охраната се оттегли в ъгъла на стаята и загледа пред себе си с отсъстващ поглед. Джон обаче не беше толкова глупав да повярва в разсеяността му. Познаваше този човек. Той бе известен като един от най-добрите убийци на тонгите „Лотос“.

Сред облак от дим Су Йън се надигна от леглото и впи злите си очички в него. Той не обичаше евроазиатеца заради смесената му кръв. Обвиняваше го в липса на уважение към великия учител Конфуций, когото Джон бе отказал да изучава още докато беше дете. Освен това ненавиждаше очите му, в които през годините нито веднъж не прочете страх, а Су Йън обичаше да плаши хората си.

Джон огледа стаята и спря поглед на една торба, която стоеше на средата на пода.

— Разбра ли добре задачата си? — попита го Су.

— Да, шефе.

— Трябва да доведеш момичето тук на всяка цена. Не забравяй, че си абсолютно сам. Няма на кого да разчиташ. Хорас Браун ми каза, че ирландецът е отказал да вземе наши хора в експедицията. — Джон кимна и той продължи със своя измамно мек и тих глас: — Варварите ще гледат на теб като на чужд… те никога няма да те приемат за един от тях, нали знаеш това?

— Ти си моят шеф — отвърна през зъби Джон. — Единственият, на когото дължа вярност.

Су не отговори. Направи жест към бодигарда, който бе потънал в сянката на ъгъла. Той моментално се приближи, вдигна торбата и я подаде на Джон с подигравателна усмивка. Той я пое неохотно. Инстинктът му подсказа какво има в нея. Едва успя да се пребори с желанието отново да я хвърли на земята.

— Освободи ме от това — ехидно се усмихна Су. — Сега тръгвай и не забравяй на кого служиш.

Джон се обърна и тръгна към вратата, доволен, че успя да запази спокойствие пред водача на тонгите.

Су Йън кимна към мъжа в ъгъла и той тръгна след Джон. Когато се върна, му разказа подробно как Джон отвързал торбата, погледнал в нея и после я изхвърлил в реката.

Лицето на Су Йън се изкриви в усмивка. Евроазиатецът бе видял ръцете, езика и гениталиите на един нещастник, който се беше опитал да предаде организацията. Знаеше, че Джон ще разгадае правилно посланието му и няма да го забрави лесно. Страхът щеше да му помогне да изпълни задачата си. От това, което знаеше за капитан Морт, Су Йън се съмняваше, че Джон ще се върне жив и здрав, но не трябваше да се забравя, че той притежаваше упоритостта на ирландците. Ако успееше да доведе момичето — добре, ако не — Су нямаше да съжалява за него.

Той остана доволен от свършената работа и кимна към една полупрозрачна завеса, която отделяше част от стаята. Оттам излезе едно прилично на кукла китайско момиче, свали копринената си роба и се надвеси над тлъстото тяло на Су.

Докато педантичният господин Браун оглеждаше още веднъж всяка дреболия от багажа на експедицията, Майкъл реши да се позабавлява из града. Искаше да си пробва късмета на покер. Като всеки истински ирландец той беше фаталист и реши, че ако победи тази вечер, това ще е добър знак за изхода на предстоящата мисия. Затова се зарадва, когато влезе в „Златното кюлче“ и съзря Люк Трейси и Джон Уонг. Третият мъж на масата беше Хенри Джеймс.

Хенри не познаваше правилата на американския покер и отказа да участва в играта. Заведението беше препълнено и никой не обърна внимание на разговора, който се водеше на масата на четиримата мъже.

— Искам да ме включите в похода, господин О’Флин — настоя Хенри и стисна здраво чашата си с ром. — Не изтъквайте болния ми крак като извинение, защото вече знам — ще тръгнете след Морт на коне, а аз съм работил в конната полиция, помните нали?

Майкъл погледна сърдито към Люк, но той вдигна картите пред лицето си и се престори, че не вижда раздразнението му.

— Можеш да поговориш със своя шеф да включи и Хенри — обади се той зад картите. — Баронът ме познава и мисля, че ще се довери на преценката ми.

— Тц! Не става! — изръмжа Майкъл. — Имаме си нов шеф и той не те познава.

Макар да беше убеден в опита на Хенри Джеймс, не искаше да го намесва в акцията. Беше разбрал от Люк, че бившият полицай има жена и дете, и не искаше да рискува живота му. От друга страна, знаеше колко важно е приятелството за един мъж. Трябваше да помисли и за Люк. Погледна крадешком към Хенри и разпозна в очите му същия огън, който гореше и в неговите.

— Каква работа имаш с капитан Морт? — попита той.

Хенри допи чашата с ром, избърса устата в ръкава си и се загледа мрачно в масата.

— Уби един мой приятел. Той беше тъмнокож, но по-добър полицай от много бели мъже. Аз оставих Морт да се измъкне от отговорност. Ако бях рапортувал за случая, може би твоите бушмени щяха все още да са живи. Това достатъчно основателна причина ли е? — погледна го с надежда.

Ирландецът се вгледа в очите му. Опита се да проникне навътре, в душата му и това, което видя, му хареса.

— Обяснението ти ме задоволява, господин Джеймс — каза и протегна ръка. — Добре дошъл сред нас!

Хенри прие подадената ръка и се усмихна:

— Наричай ме Хенри.

Майкъл кимна. Люк най-сетне свали картите и го потупа приятелски по гърба:

— Добър избор, шефе! Хенри е като у дома си в буша и е много добър ездач.

Хенри въздъхна с облекчение. Сега обаче предстоеше по-трудната част. Трябваше да обясни на Ема с каква работа се е захванал. Но как да й обясни, като самият той не беше съвсем наясно защо искаше да замине? Тя щеше да се разстрои… Реши, че най-безболезнено ще бъде да я излъже. Щеше да й каже, че с Люк ще обиколят наоколо, за да потърсят злато. Обяснението беше съшито с бели конци, но се надяваше да мине.

Той отиде до бара да почерпи по едно питие за включването му в експедицията и Майкъл използва момента да попита сякаш между другото:

— Люк, откакто се върнахме, виждал ли си се с Кейт О’Кийф?

Той трепна при произнасянето на името на Кейт и очите му потъмняха:

— Не. Хенри ми каза, че щом разбрала, че съм оцелял от корабокрушението, заявила, че не иска да ме вижда никога повече.

— Ако бях на твое място, нямаше да го приема буквално — посъветва го Майкъл и свали картите си. Люк спечели ръката.

— Не се бъркай в нашите работи! — каза Трейси раздразнено. Залогът за спечелената игра беше слаб, нямаше на какво да се радва. — Не познаваш Кейт О’Кийф.

Майкъл нищо не каза.

Този, който забърка кашата, беше Бен. Когато Кейт го намери в стопанския двор, за да се посъветва за покупката на още един впряг волове, той необмислено й съобщи, че Хенри и Люк имат среща с американеца. Щом видя буреносните облаци в очите й, веднага съжали за голямата си уста. Беше насадил Хенри на пачи яйца.

— Защо Хенри е с тях? — попита тихо тя, сигурен знак за бурята, която щеше да последва.

— Н-не знам — смънка той. — Сигурно са решили да пийнат заедно.

Кейт го изгледа и на Бен му се дощя да се превърне в дух и да се изпари във въздуха. Не можеше да й каже истината, беше обещал да си затваря устата. Самият той съжаляваше, че няма да тръгне с тях, но не искаше да оставя Джени сама. Говореше се, че този О’Флин плащал добре на хората си.

Тя усети, че момчето крие нещо, но предположи, че всички по-нататъшни въпроси щяха да са удар по чувството му за мъжка солидарност.

— Искам да говоря с Хенри — каза. — Къде мога да го намеря?

— Срещата им е в „Златното кюлче“, но не си го чула от мен.

— Бъди спокоен — кимна му тя.

Когато го остави сам, той се хвана за главата и тихичко се завайка.

Тя щеше да ги помете и Бен щеше да бъде виновен за това. Познаваше я много добре. Стана му мъчно за тримата мъже в бара и още по-мъчно, че той беше причината за скандала, който щеше да се разрази в „Златното кюлче“.

Кейт знаеше точно на кого да излее яда си и защо. Този проклет Майкъл О’Флин! Как смееше да въвлича Хенри в своите съмнителни експедиции? Не я интересуваше, че може би самият полицай настоява за тази работа. Този американец въвличаше хората, които тя обичаше, в опасни мисии и заплашваше живота им.

Забави крачка. Не смееше да си признае, че се безпокои повече за Люк, отколкото за Хенри? Мислеше непрекъснато за него, но не можеше да му прости. Трябваше да сложи край на това безкрайно влизане и излизане от живота й, сякаш сърцето й беше някакъв хан, в който можеш да си отпочинеш за малко и да продължиш. Не, не, нямаше да мисли сега за Люк. Голямата й грижа беше Хенри. Не можеше да позволи Ема и Гордън да останат сами на този свят.

Тя стигна до хотела на смрачаване. Успя да отклони задявките на пияните миньори и се спря пред вратата. Опита се да овладее гнева си. Тъкмо понечи да влезе, когато Хенри отвори вратата и се озова пред нея.

— Кейт! Какво правиш тук?

— Идвам при теб — каза тя и пристъпи към него. — И при този Майкъл О’Флин, за когото съм слушала толкова много.

Хенри я хвана за лакътя и я поведе към изхода.

— Бен ли ти каза? — попита той, като побърза да я отдалечи от хотела.

— Не нарочно — опита се да защити работника си. — Просто му се изплъзна от устата, че сте тук да се видите с О’Флин.

— Няма да те лъжа, Кейт! — спря се той и я погледна извинително. — Дойдох да помоля О’Флин за работа. Повече не мога да ти кажа. Моля те, не ме питай!

— И на Ема ли ще кажеш „Моля те, не ме питай“? — сопна му се тя.

Хенри замълча.

— Е? — подкани го. — Как ще й обясниш, че тръгваш с човека, чиято първа мисия изпрати на дъното на океана всичките му хора?

— Ще я излъжа — простичко отвърна той. — И настоявам да ми обещаеш, че няма да й кажеш за срещата ми с американеца.

Тя също спря и се обърна към него:

— Искаш от мен прекалено много, Хенри! Този човек сее смърт след себе си. Не мога да си мълча, когато виждам, че и ти може да бъдеш поредната му жертва.

— Кейт, аз яздих рамо до рамо със смъртта толкова години — тъжно се усмихна той. — Не мога да ти обясня защо трябва да отида. Не става дума за пари, а за нещо, което ме измъчва още от времето, когато работех в Националната конна полиция в Рокхамптън. Повече не мога да ти кажа. Обещай ми, че няма да се връщаш в бара и да се опитваш да промениш решението на господин О’Флин!

Кейт погледна в очите му и видя там огромна мъка и решителност. Отклони погледа си и въздъхна тежко. Нямаше сили да промени нещата. Хенри щеше да направи това, което иска, и единственото, с което можеше да помогне на Ема, бе да си мълчи.

— Ще уважа решението ти, Хенри — каза тихо. — Но една част от мен копнее да се върна в бара и да натрия носа на този коравосърдечен човек, който разделя съпруг от съпругата му и баща от син.

Лицето на Хенри грейна в лъчезарна усмивка.

— Господин О’Флин не иска да навреди на никого, Кейт — побърза да защити новия си шеф. — Просто си изкарва хляба с това, което може да прави най-добре. Като всички нас.

— Жалко! — усмихна се тя. — Искаше ми се да се запозная с мъжа, за когото говори целият град. Но Ема ни чака за вечеря, а ти имаш да й обясняваш разни неща. Само ти си знаеш как.

Хенри я погледна с благодарност и двамата тръгнаха към магазина. Обичайната вечерна суетня по улиците на града погълна шума от стъпките им.

Хорас приключи с вечерната среща при Су Йън. Плати за конете, оръжието и боеприпасите, които китаецът беше осигурил, и се запъти към „При Чарли“, където го очакваше капитан Дюма. Хорас го бе поканил като знак на добро разположение на британското външно министерство към Франция. Любезно обясни, че макар любимите му теми за разговор да са политиката и международните взаимоотношения, няма да засяга въпроси, които се отнасят за сигурността на неговата страна.

Френският капитан беше силно впечатлен от ресторанта на своя сънародник и обяви, че това е най-хубавото място, на което е вечерял, откакто е тръгнал от Франция. Освен от храната и прекрасните вина той бе привлечен от прекрасните момичета, които работеха там. Те също хвърляха възхитени погледи към красивата бяла униформа на чужденеца, убедени, че такъв елегантен мъж сигурно има някой излишен долар, за да се повеселят заедно.

Капитан Дюма беше разказал вече от какво огромното значение за френското разузнаване е кошинското момиче. Бунтовниците от района я боготворяха и я бяха обявили за патриотичен символ, нещо като тяхната Жана д’Арк. Нейните предци се бяха съпротивлявали яростно на френските войски, дошли да колонизират страната й. Когато Кошин капитулирал, те предпочели самоубийството пред робството.

Френското разузнаване се надяваше по някакъв начин да пречупи волята й и да разбере имената на тези хора от китайския императорски двор, които заговорничеха срещу Франция и поддържаха със средства кошинските бунтовници. Но капитанът беше истински морски офицер и не се интересуваше от политика. Всичко, което трябваше да направи, бе да върне Ху в Кошин.

— Трябва да ви поздравя за добрия английски — каза Хорас. — Аз например изпитвам трудности с чуждите езици и само мога да мечтая за екзотичните места, които сте посещавали.

Хорас искаше да предразположи френския капитан, но човекът, който се появи на входа на ресторанта с една изключително красива брюнетка, го накара да забрави намеренията си за момента. Беше Манфред фон Фелман.

Капитанът също го забеляза и стана на крака, за да приветства мъжа, когото бе извадил от морето след потъването на „Морски орел“.

— Барон Фон Фелман — провикна се той. — Заповядайте при нас!

Баронът махна с ръка, прошепна нещо на красавицата, която нацупи устни, и се приближи.

— Бароне, приятно ми е да ви видя — искрено зарадван каза Дюма. — Позволете да ви представя господин Браун.

— Радвам се да се запозная с вас, господин Браун — събра токове Манфред като истински пруски войник. — Никога не съм имал честта да застана пред човек с такава репутация като вашата.

Тази ласкателна забележка учуди французина и той изгледа двамата мъже с интерес.

— За мен също е удоволствие барон Фон Фелман — кимна Браун. — Ще се присъедините ли към нас?

— Ако седна при вас, ще станем трима войници, които ще прекарат вечерта в спомени за различни славни битки, а аз не искам това — усмихна се обезоръжаващо баронът. — Вече не се занимавам с политика, приятелю. Интересувам се само от търговия.

Хорас свали очилата от носа си и внимателно изтри стъклата им.

— Жалко! — въздъхна. — Аз пък съм само един скромен служител на Нейно величество.

Смехът на Манфред се разнесе из цялото помещение. И двамата добре знаеха кой стоеше на среща им. И двамата бяха професионални разузнавачи — мъже, които участваха в една много опасна и невидима война.

— Размислих, господин Браун. Реших, че трябва да полеем срещата между англичанин, французин и германец в тази колония, толкова далече от нашите домове.

Капитанът наля шампанско и тримата вдигнаха чашите си за тост. Красивата брюнетка изникна от тълпата, застана до рамото на барона и с някакво жалко подобие на френски акцент изрази протеста си, че я е изоставил. Манфред я потупа по задните части, приведе се към французина и му намигна съучастнически:

— Красиво немско момиче, което мечтае да взима частни уроци по френски.

Преди момичето отново да се нацупи, капитанът стана, поклони се и галантно целуна ръката й. Жестът му я впечатли и тя се захласна по изисканите му маниери и красивата униформа.

— Джентълмени — обърна се той към мъжете. — Извинете ме, но трябва да предам няколко урока на езика на любовта.

Предложи ръката си на дамата и се впусна в обяснения какво точно е имал предвид под думата „l’amoir“.

Хорас ги изпрати с усмивка, после напълни чашите и каза:

— Да пием за хер Щрауб, който загина заради безумието на вашия капитан — предложи необичаен тост той. — Може би е по-добре да го нарека с истинското му име — Карл фон Фелман?

Манфред го изгледа, но когато заговори, гласът му беше спокоен:

— Не съм изненадан, че знаете за Карл. Но подозирам, че бомбата беше поставена на кораба от вас.

— Съжалявам за брат ви — каза Хорас, — но взривът нямаше за цел да убие никого от вас. Само да поохлади амбициите ви да стигнете до Нова Гвинея.

Германецът не отместваше тежкия си поглед от дребния мъж срещу себе си. Колкото и да му беше мъчно за Карл, нямаше повод да обяви война на Хорас Браун. При подобни обстоятелства и той би постъпил като английския си колега.

— Брат ми беше добър войник — отвърна тихо — и умря за своя кайзер, както войниците загиват в битка. Така че приемам предложението ви да пием за един смел патриот. — Те отпиха и баронът напълни отново чашите. — А сега аз ви предлагам да пием за човека, който изпратихте по петите на убиеца на моя брат. За господин Майкъл Дъфи.

Беше ред на Хорас да занемее от изненада. Откъде знаеше Манфред фон Фелман за истинската самоличност на Майкъл?

— Моята съпруга ми разказа всичко, господин Браун — отвърна баронът на неизказания въпрос. — Той е бил човекът, който е трябвало да взриви бомбата в подходящия момент.

Браун се вгледа напрегнато в него, но баронът побърза да го успокои:

— Не се тревожете за протежето си, господине. Господин Дъфи спаси живота ми, а сега поема след убиеца на брат ми и знам, че ще отмъсти и за мен. Така че засега му прощавам предателството, което извърши към работодателя си. Моята жена твърди, че той е отличен любовник. Ще ми е мъчно да убия такъв човек, в случай че продължи да работи за вас, когато се върне от тази мисия. Но ние с вас знаем колко ненадеждни наемници са ирландците.

Той вдигна чашата си и повтори:

— За изключителния господин Дъфи!

Хорас също вдигна своята чаша и измърмори:

— За господин Дъфи и за Нейно величество, господ да благослови дните и на двамата!

Нейно величество си беше в Англия и доколкото знаеше, беше в отлично здраве, но Майкъл? Щеше ли да го види отново?

38.

Макс не се опитваше да скрие сълзите си. Той държеше Патрик в мечешката си прегръдка, без да се интересува, че препречва пътя на хората, които се тълпяха около мостчето на кораба за майка Англия. Двамата бяха мила и забавна гледка — огромният възрастен мъж със сплеснат нос и множество белези по лицето и стройният младеж с фини патрициански черти и лице, по което само след няколко години дамите щяха да въздишат.

Макс повдигна Патрик от земята и прошепна задавено:

— Попътен вятър, моето момче! Не забравяй, че чичо Макс те обича и мисли за теб!

Наведе глава и заплака като дете. Може би никога вече нямаше да види момчето. Хората, които обичаше, си отиваха от живота му един по един.

Фиона наблюдаваше сцената от каретата си. Беше готова да даде живота си, за да е на мястото на едрия мъж, който притискаше сина й в обятията си. Имаше да му каже толкова много неща, но най-вече да го увери в любовта си, която бе таила в себе си цели единайсет години. Тя наведе глава. Сърцето я заболя толкова силно, че простена. Пенелопе седеше до нея и тъгуваше заедно с любимата си. Протегна ръка и нежно помилва косата й. Как да успокои майката, на която отнемаха сина точно когато го бе открила след толкова мъчителни години?

Фиона усети ласката й и благодарно й се усмихна.

— Този път го загубих завинаги, Пени — промълви. — Тя ми го отнема за втори път. За мен дори и веднъж е много.

Пенелопе насочи погледа си към пристанището. В своя официален костюм Даниъл Дъфи махаше сковано на момчето, което следваше баба си по трапа на кораба. До него стоеше симпатична червенокоса жена и хлипаше. Едната й ръка беше на устата, а с другата държеше момиченце, което беше нейно умалено копие. Имаше и една белокоса жена, която притискаше ръце до гърдите си. Лицето й беше обляно в сълзи.

Изпращачите на брега сгъстиха редиците си и погълнаха семейство Дъфи. По стар обичай нададоха мощни викове „Ура“, за да окуражат своите близки в дългия им път. Моряците издърпаха котвата, а духовият оркестър на пристанището подхвана популярни английски и шотландски мелодии.

Патрик и Инид стояха един до друг на палубата. Инид се наведе към внука си и му каза нещо. Той се усмихна вяло и продължи да маха за сбогом на семейството си.

Димът от парния двигател се разтегна в къдрава бяла лента и величественият клипер се плъзна към главния канал, откъдето започваше голямото пътешествие из Великия океан покрай бреговете на Африка до Британския остров.

Фиона не дочака отдалечаването на кораба. Не искаше да си спомня за сина си като за малка точица сред огромния синьо-зелен океан. Искаше да запази в себе си лицето и очите му, а не кораба, който го отвеждаше далеч от нея.

Подскачането на каретата по разбития южен път подейства зле на Пенелопе. Беше горещ ден, един от тези, които предизвикваха пожари в евкалиптовите гори около града и лютивият пушек достигаше чак до центъра на Сидни.

Такива неразположения бяха чести за бременните жени, а Пенелопе вече носеше в себе си наследника на барон Фон Фелман. Засега знаеха само двамата с лекаря й и тя се надяваше днес Фиона да стане третата, която научава прекрасната новина. Бременността й беше причина да преживее още по-дълбоко мъката на братовчедка си. Майчиният инстинкт й даде възможност да осъзнае целия ужас на това да изтръгнат от ръцете и от живота ти собственото ти дете. Ако такова нещо се случеше на нея, тя би могла да убие заради бебето си.

Фиона гледаше през прозореца към непрекъснатия поток от коли, фургони и пешеходци. Сидни все повече се превръщаше в индустриален град и мръсотията се стелеше над града почти денонощно. Навсякъде пушеха комини на фабрики, носеха се отровни миризми от работилниците за обработка на кожа и каучук. Градът, който едно време за нея беше най-прекрасното място на света, се бе превърнал в бунище. Но тя беше Макинтош и нейното място беше тук.

— Помисли за Майкъл — хвана ръката й Пенелопе. — Докато е жив, в негово лице имаш съюзник, който ще се бори заедно с теб за Патрик.

Фиона се усмихна горчиво:

— Твърде късно е за нас двамата да се съюзяваме. Освен това никой не знае къде е Майкъл сега и дали е жив.

Пенелопе се възпротиви на такова черногледство. Майкъл беше от хората, които умееха да оцеляват и в най-тежката ситуация. По някакъв необясним начин тя беше уверена, че един ден той ще се върне и ще помогне на Фиона да спечели отново сина си.

— Ти спа с Майкъл, докато беше в Сидни!

Обвинението на Фиона дойде неочаквано и яростно. Думите сякаш изригнаха от устата й и свариха братовчедка й неподготвена. Тя замълча за миг. Не знаеше как да обясни постъпката си.

— Аз спах с мъжа, когото познавахме като Майкъл О’Флин, не с Майкъл Дъфи — отвърна най-после тя.

Фиона я прониза с леден поглед. Оправданието беше смешно и обидно и за двете.

Пенелопе наведе глава пред гнева на братовчедка си и тихо каза:

— Ние с теб любихме едно и също тяло, но не един и същ човек, Фиона. Майкъл не е младият мъж, когото ти познаваше. Той наистина се е превърнал в Майкъл О’Флин. Сърцето му е от камък, не въздиша по красотата на природата, не вярва на никого и душата му не знае покой. О, любов моя, повярвай ми. Аз наистина спах с Майкъл О’Флин — войник на съдбата. Твоят Майкъл го няма вече.

Фиона се предаде. Пенелопе беше права. Мъжът, когото беше срещнала на тържеството в дома й, беше различен от нежния романтичен младеж, на когото някога бе отдала любовта и тялото си.

Тя взе ръката на братовчедка си в своята и каза мило:

— Разбирам какво имаш предвид, Пени. Мисля, че и двете сме имали щастието да любим такъв мъж като Майкъл. Това е нещо, което би трябвало да ни сближи още повече.

Пенелопе плъзна ръката си по врата на любимата си и спря на гърдите й. Сега беше моментът да й съобщи радостната новина за бебето, което носеше. Каретата се затресе от радостните им възгласи и от прегръдките им.

Скоро бяха в дома на барон Фон Фелман.

Фиона и Пенелопе прекараха следобеда в леглото. Любовта им беше едновременно страстна и изпълнена с нежност, но когато Пенелопе заспа в прегръдките на братовчедка си, мислите на Фиона се върнаха към сина й и Майкъл. Тя се върна назад във времето, когато животът й беше изпълнен със смях, с красиви морски залези и със сивите очи на мъжа, който бе готов да избяга с нея в Америка. Фиона заплака за изгубената си младост, за млякото, което изтече от гърдите й, но нейният син не можа да опита, и за любовта си.

— Къде си, Майкъл Дъфи? — простена тя. — Знаеш ли, че имаш син?

Часът на разплатата

39.

Майкъл лежеше по гръб на земята, стискаше пушката си и наблюдаваше скалния орел, който кръжеше над сухата равнина. Една горда и силна птица, чийто порив към свобода я обричаше на самота.

Орелът се скри от погледа му. Той нахлупи шапката върху очите си и задряма.

Малко по-напред стоеше Люк Трейси. Подпрян на пушката си, той се взираше във високата жълта трева на изток. Бяха навлезли дълбоко в земите на негостолюбивите местни племена и бдителността беше задължително условие, за да спасят кожите си от острите им копия. Той седна, за да даде възможност на краката си да починат, но продължи зорко да следи всяко помръдване на изгорялата от силното слънце растителност.

— Има ли някакъв знак? — попита Майкъл изпод шапката.

— Нищо — отвърна Люк и се пресегна за манерката с водата.

След минута конете в храсталака зад тях изцвилиха. Хенри Джеймс, който си почиваше под сянката на едно високо дърво, ги чу и веднага отвори очи. И тримата впериха поглед на изток, към ниските храсти, които стигаха чак до хоризонта. Двама конници се появиха и замахаха с пушки над главите си. След секунди фигурите им се очертаха ясно и мъжете разпознаха Кристи Палмерстън и Джон Уонг. Майкъл също вдигна ръка, за да им покаже, че са ги забелязали. Погледът му се задържа на Палмерстън, който за него беше най-непознат.

Не знаеше почти нищо за миналото на този мъж. Из града се носеха слухове, че е незаконен син на известната оперна певица мадам Карандини и виконт Палмерстън, английски аристократ, но произходът му нямаше голямо значение за Майкъл. Той оцени опита и уменията му да се придвижва незабелязано из храсталаците. На възраст беше малко над двайсетте с дълга брада до кръста. Едното му рамо беше леко недоразвито по рождение и това предизвика симпатията на Майкъл. Откакто загуби окото си, той разбираше раздразнението на хората, които имаха някакви недъзи.

— Те са на около три часа зад нас и вървят по този път — поясни Кристи.

— Колко са? — попита Майкъл.

— Преброихме деветнайсет. Повечето са китайци, но видяхме и четирима бели. Вървят в колона по един и като че ли не очакват да бъдат нападнати. Но всички са въоръжени.

— Видяхте ли момичето?

— Бяха прекалено далече, за да различим лицата им — каза Кристи и избърса потта от челото си. — А и за мен всички китайци си приличат като две капки вода.

— Нищо — кимна Майкъл. — Сигурно са били те.

Той се обърна и отиде при коня си, който се мъчеше да обели кората на дървото, за което беше вързан, за да освежи езика си. Всичко беше обмислено. Оставаше да чакат Морт и компанията му да дойдат при тях.

Майкъл поведе хората си към мястото, което бе определил за засадата на Морт. Внимателно бе обмислил месторазположението на четиримата така, че да компенсира по-големия брой на враговете им. Хенри наблюдаваше всяко действие на водача им и можа да оцени неговия професионализъм. Като ветеран от Кримската война той много добре разбираше предимствата, които им осигуряваха изненадата и внезапното нападение. На открито и далеч от укреплението на тонгите „Тигър“ Морт беше много по-уязвим. При тези условия битката нямаше да бъде толкова безнадеждна, колкото изглеждаше в началото.

Майкъл даде знак и те слязоха от конете. Оставиха ги на сянка и се разположиха зад редицата от бодливи храсти край пътя. Там се събраха в полукръг и се вгледаха в своеобразната карта, която водачът начерта с върха на ножа си върху земята. Бушмените трябваше да се разположат в буквата „L“, като в основата щяха да залегнат Люк и Хенри. Майкъл и Уонг щяха да заемат позиции един след друг в колона, а Кристи трябваше да застане на върха на колоната. Той щеше да даде знак, когато групата на Морт се появи на пътя. Нападалите от скорошните бури дървета щяха да бъдат техните прикрития. Мястото беше избрано малко по-нагоре по хълма и от пътя не се виждаше нищо друго освен нападалите дървета. Единственият изход от внимателно обмислената клопка беше на юг, по стръмния склон на платото. За Морт пътят за отстъпление беше същият, само че надолу, където нямаше много възможности да се скрие от куршумите им.

Майкъл заби върха на ножа си в една точка и обясни:

— Тази клисура зад нас ще бъде пътя ни за отстъпление.

Всички се обърнаха и огледаха сухото корито, което прорязваше клисурата и криволичеше между скалите. Беше удобно прикритие от пушките на китайците.

— Ще се изтеглим на групи — продължи той. — Едната група ще осигурява прикритие, докато другата се придвижва. Ясно ли е всичко?

Мъжете задърпаха брадите си и зачесаха ухапаните от насекоми места по себе си. Планът изглеждаше прост и ефективен и никой не зададе допълнителни въпроси. Те знаеха какво да правят. Бяха се научили какво могат да очакват от една такава битка.

— Трябва да намерим място за конете — обади се Хенри и погледна към слънцето над хълма, в подножието на който щяха да поставят първите постове.

— Прав си — съгласи се Майкъл. — Ще ги оставим от другата страна на онази скала. Трябва да побързаме. Нямаме много време.

И се оказа прав. Едва успяха да преведат конете на определеното място и Кристи притича от предния пост.

— Идват! — задъхано извика той.

Бушмените залегнаха зад трупите и притаиха дъх. Не се наложи да чакат дълго.

40.

Скоро по пътя се зададе водачът на колоната. Беше един от китайците и се движеше уморено, преметнал през рамо безнадеждно остарелия си мускет. Залегнал зад своето прикритие, Майкъл прецени, че разстоянието между тях е около километър и половина. Погледна назад и видя Джон, който се прицелваше в колоната, която се зададе след водача.

Те се движеха съвсем спокойно, без разузнавачи по фланговете и сърцето на Майкъл се отпусна. Дистанцията между тях се бе скъсила наполовина. Онези вървяха в редица и си приказваха. Не изглеждаше да се безпокоят от евентуална атака на местни племена или бродещи разбойници. Всички китайци носеха пушки, но това бяха по-скоро оръжия, достойни за някой музей. Групата на европейците беше в средата на колоната. Белите бяха въоръжени с уинчестъри.

— Погледни — прошепна Джон. — Ето я Ху.

Макар че не я беше виждал преди, той бързо се ориентира, коя фигура е женска. Дъщерята на кошинския мандарин държеше главата си по-изправена от другите и в осанката й се долавяше достойнство. Беше толкова красива, че дъхът на Джон спря.

— Приготви се — прошепна шефът му и той с неохота отмести поглед от прекрасната девойка.

Майкъл се прицели в бившия капитан на „Морски орел“ и каза през рамо:

— Давай, Джон! Говори им!

— Братя, хвърлете оръжията си — извика той на китайски. — Предайте се или ще ви избием като кучета!

Колоната се залюля и спря. Всички насочиха погледите си към хълма, откъдето долетя гласът, но не хвърлиха пушките. Морт се обърна и заповяда нещо на Уо, капитана на пиратите. Майкъл бе готов да стреля в Морт.

— Предайте се, братя китайци. Ние сме повече от вас — продължи Джон. — Ще ви пометем, преди да разберете какво става.

Един от китайците дръзна да вдигне мускета си към тях. Майкъл го забеляза, моментално насочи пушката си към него и стреля. Китаецът извика, размаха ръце и падна на земята. Ято какадута излетяха от висока трева и образуваха бял облак над главите им. Шумът на крилете им изплаши китайците, които започнаха да стрелят по птиците и по хълма. Майкъл отложи разправата си с Морт и заедно с останалите откри ответна стрелба.

Отговорът на бушмените беше много по-точен. Три от четирите куршума улучиха целта си. Вторият залп свали нови четирима от колоната. Пиратите осъзнаха безсмислието на съпротивата си. Докато заредяха наново музейните си експонати, бушмените щяха да ги избият. Те захвърлиха оръжията, проснаха се на земята и покриха главите си с ръце.

Единствено стрелбата на европейците имаше някакъв ефект. Тя принуди Майкъл и хората му да държат главите си ниско долу и това ги забави. Куршумите свистяха близо до тях.

— Кои са тия горе, мамка му! — изкрещя Симс. — Ще ни отнесат главите!

— Трябва да са от другата група на тонгите — отвърна Морт и бръкна в джоба на панталоните си за нова кутия с патрони.

Но докато зареждаше, една мисъл го порази. Засадата бе осъществена като по учебник. Той нямаше високо мнение за военните умения на тонгите. От това, което беше виждал, не вярваше, че са способни на такава акция. Които и да бяха тези на хълма, едно беше сигурно — бяха професионалисти.

— Улучиха ме — изкрещя един от моряците, който бе имал неблагоразумието да надигне глава, за да огледа по-добре хълма. Той падна на земята. Кръвта бликна от раната и на бялата моряшка риза изникна петно с цвят на кафе, което бързо покри цялата предница.

— Боже, колко боли! — изстена той. — Капитане, помогни ми, за бога! Помогни ми!

Морт обърна пушката си към моряка, прицели се в челото му и стреля. Симс погледна изплашено към капитана си.

— Беше ранен в корема — обясни спокойно Морт. — Щеше да се мъчи дълго време, преди да умре.

Стрелбата продължи безрезултатно и за двете страни. Морт внимателно надигна глава, за да огледа местността. Видя, че са обградени от всички страни. Единственият изход беше стръмният склон на платото зад тях. Внимателно прецени позициите на своите хора и тези на мъжете на хълма. Нямаше начин да ги накарат да напуснат удобните си прикрития. Ако тръгне да бяга по склона, щеше да даде ново предимство на враговете си, тъй като хората му нямаше как да слизат по стръмните склонове и да стрелят нагоре. Онези бяха със снайдери, а те бяха с голям обсег на действие. Като истински боец Морт се възхити на блестящата операция на стрелците от хълма.

— Капитан Уо! — извика тихо той.

Пиратът надигна глава сред високата трева. По лицето му се стичаха едри капки пот, а страхът в очите му предизвика отвращение у капитана на „Морски орел“.

— Имате ли някаква идея кои са онези горе? — попита го той.

Уо поклати глава:

— Мъжът, който говореше на китайски… той не знае езика много добре. Мисля, че е бял човек.

Морт се чудеше кой и защо стреля по тях.

Отговорът дойде почти веднага.

— Морт! — чу се от хълма. — Слушай ме внимателно, ако още си жив!

— О’Флин! — процеди Морт и плю на земята. Нали трябваше да лежи на дъното на океана заедно с „Морски орел“!

— Ако искаш да живееш, пусни момичето и му осигури защита. Ако го сториш, ще те оставим жив… засега.

Засега? Значи, О’Флин търсеше отмъщение. Не се интересуваше от другите, а лично от него.

— Жив съм още, О’Флин. И чувам какво казваш — провикна се той. — Но ти не диктуваш условията. Ситуацията е патова. Никой няма да се измъкне оттук без загуби.

Настъпи зловеща тишина, но само за кратко. В следващия миг планината екна от самотен изстрел. Един китаец изпищя и заби глава в прахта. Кристи Палмерстън се бе промъкнал незабелязано като майол от лявата им страна и бе забил куршума си в него. Китайците бяха обзети от страх и негодувание.

— Видя ли това, Морт? — извика Майкъл. — Това ли искаш? Да избиваме хората ти един по един, докато стигнем до теб?

— Капитан Морт! — Китайският капитан се промъкна до белия си колега и го дръпна за ръкава. — Дайте му момичето, иначе ще ни избие.

Думите бяха казани на китайски и предизвикаха недоволството на сънародниците му.

— Какво? Какво каза той? — извика Морт.

— Той каза „дай момиче на онези, или ще те убием“ — повтори думите си на английски Уо, като леко ги видоизмени. Колкото и да се страхуваше от белия капитан, в момента нямаше друг избор. Освен това беше усетил подкрепата на своите хора. — Онзи горе бил пределно ясно. Няма да убие китайците, ако пуснеш момиче.

Морт се взря в жълтите лица на пиратите и видя заплахата в очите им. Положението се влошаваше. Хората му също можеха да се обърнат срещу него.

— Ще им дадем момичето — тихо каза той.

Но въпреки че се съгласи, нямаше намерение да остави американеца да победи. Болният му мозък вече замисляше нов план.

— Кажи на хората си да я пуснат — нареди.

Уо хукна към момичето. Каза й нещо и тя се изправи послушно. Ху също бе доловила странния акцент на онзи, който говореше китайски от хълма. Според нея ситуацията беше следната — предаваха я от една банда на друга.

Майкъл и Джон наблюдаваха сцената. Видяха, че момичето се надига несигурно от земята, и се спогледаха.

— Ху, не се страхувай! — извика Джон на китайски. — Прави, каквото ти казвам. Тръгни направо. Стигни до голямата скала, откъдето започва склонът, и чакай там! Бъди спокойна. Ние сме приятели и ще те върнем у дома!

Момичето повдигна глава обнадеждено. Гласът наистина звучеше приятелски. Тръгна към посоченото място, а Джон и Майкъл се спуснаха към подножието, като търкаляха пред себе си дънерите, с които се прикриваха. Майкъл съжаляваше за пропуснатия шанс да застреля Морт, но не можеше да рискува да провали операцията. Той държеше на обещанието, което беше дал на Хорас. Спасяването на момичето беше първата задача на малката им група. След това щеше да дойде ред и на белия дявол.

Ху напредваше бавно и колебливо към тях. Скоро щеше да стигне до определеното място. Кристи, Хенри и Люк вече си пробиваха път из високата трева на клисурата, която щеше да ги отведе до нея. Майкъл трябваше да остане, за да ги прикрива.

Но Морт също имаше планове. Той чакаше търпеливо своя ход. Предаде заповедите си на пиратите, като използва китайския капитан за преводач. Те разбраха, че е по-добре да му се подчинят. Трябваше да си върнат момичето, или щяха да понесат наказание от „тигрите“. Шефовете им нямаше да простят подобна загуба.

Най-сетне Ху стигна до скалата и Джон я придърпа зад нея, където ги чакаха и другите бушмени.

— Казвам се Джон Уонг. Ние сме дошли да ти помогнем — ласкаво изрече той на красивата девойка, която плахо оглеждаше мъжете пред себе си. Въпреки че всички приличаха на разбойници, този, който й говореше, беше много внимателен.

Тя позна човека с черната превръзка и онзи, който говореше малко френски, но вниманието й бе привлечено от високия млад мъж, който стоеше до нея. Веднага разбра, че е полукитаец, полуевропеец. Беше висок дори и за варварин. В очите му гореше зъл огън, но когато се усмихна, тя се успокои. Беше готова да се обзаложи, че зад грубата външност се крие добро и чувствително сърце.

— Вярвам ти, Джо Уонг — каза простичко тя.

Майкъл неспокойно оглеждаше каменистата клисура. Дотук всички бяха стигнали безпрепятствено, но опасността все още не бе преминала.

— Хайде — подвикна нервно той. — Трябва да се доберем до конете, преди Морт да ни препречи пътя.

Тръгнаха по скалистото корито на дефилето към тропическата гора. За да стигнат до мястото, където бяха оставили конете, трябваше да минат през върха. Заобикалянето щеше да ги остави на открито и да даде възможност на Морт да отвърне на удара. Майкъл забеляза, че Хенри изостава. Бившият полицай стискаше зъби и се опитваше да не обръща внимание на засилващата се болка в крака, но се виждаше, че положението му се влошава.

Изкачването беше дълго и мъчително. Те лазеха нагоре, задъхани от усилието и от прежурящото слънце над главите им, и всеки сантиметър беше огромна победа за изморените им тела. Най-после се добраха до върха и Майкъл даде малка почивка. С мокри от пот дрехи те се довлякоха до сянката на първите дървета и се проснаха в прахта. Оставаше по-лесната част. Трябваше само да се спуснат в тясната долчинка, където бяха вързали конете. Оттам Кристи щеше да ги преведе по билото на планинската верига до пътеката, която стигаше до главния път за Куктаун. Конете щяха да им позволят бързо да се измъкнат от всеки опит на Морт да ги обкръжи или да ги причака някъде.

Майкъл тайно се прекръсти всичко да мине, както го беше замислил.

Кристи пръв дочу непривичния звук, който идваше от гъстата гора. След миг всички различиха жалното цвилене на коне и скочиха на крака.

— Морт? — попита невярващо Майкъл.

Кристи хукна надолу по пътечката към мястото, където бяха конете, и извика през рамо:

— Проклетите майоли!

Другите го последваха. Когато стигнаха до основата на склона, Майкъл избърза напред и след секунди нададе отчаян вик.

Конете бяха нападали един върху друг. Телата им бяха на решето — отвсякъде стърчаха тънки тръстикови копия. Кобилата на Хенри беше тежко ранена, но все още се опитваше да се изправи на крака. Тя цвилеше жално. Хенри вдигна пушката си и стреля. Кобилата полегна на една страна и изпъна краката си. Той презареди и бързо извърна глава. Очите му бяха пълни със сълзи.

Без коне преходът щеше да бъде изтощителен до смърт. Трябваше да прекосят една от най-суровите местности в най-негостоприемната колония на континента. Освен това трябваше да се крият от Морт и хората му. Те отвориха завързаните торби до седлата на конете, за да вземат някои неща, но в крайна сметка оставиха всичко. Сега се нуждаеха само от пушките и манерките с вода, но липсата на храна беше сериозен проблем, както и загубата на преднината, която имаха пред преследвачите си. Не трябваше да забравят и за туземците, които бяха надупчили конете им. Те също можеха да бъдат заплаха за тях.

— Сигурно са били от племето мъркин — измърмори Кристи, след като огледа тънките тръстикови копия. — Убили са конете, за да могат да ни нападнат през нощта.

Ху не откъсваше очи от мъртвите животни. Страхът я разтърси и тя несъзнателно се приближи до Джон.

— Ще се спасим — каза й той, когато видя уплахата й. — Високият мъж с едното око е отличен боец. Попадал е в много по-лоши ситуации. Ще се оправи и сега.

Той повдигна рамене, за да й покаже, че този инцидент е само малка спънка по пътя им и че те все още контролират положението.

Ху прие думите му за истина. Мъжете около нея имаха вид на опитни бойци или, както биха ги нарекли в нейната родина — бандити. Никой от тях не показа страх, никой не изпадна в истерия, както правеха китайците.

Кристи закачи пушката на рамо и се отдалечи от конете. Слънцето беше вече високо над тях и трябваше да побързат, преди да се скрие зад равнината. Паднеше ли нощта, мастилената тъмнина на тропическата гора щеше да ги накара да спрат.

Морт оглеждаше покрития с гъсти гори хълм. Майкъл беше някъде там, но да го открие без помощта на някой туземен следотърсач беше непосилна задача. Седна и обмисли всички възможни ходове. Може би беше добре да раздели групата на две. Една част щеше да тръгне след бушмените, а другата можеше да образува кордон по пътя, някъде близо до Куктаун, но ако Майкъл избереше да влезе в града през нощта, беше лесно да пропуснеш някакви си пет-шест човека в плътната нощна тъмнина. Не, щеше да действа по класическия начин.

— Господин Симс, тръгваме нагоре към върха.

Симс изхъмка и се върна, за да предаде съобщението на останалите. Уо чу заповедта, погледна към стръмния склон, покрит с гори, и поклати невярващо глава. Походът щеше не само да отнеме физическите им сили, но криеше и възможност отново да попаднат в капана на бушмените.

Симс също се умърлуши. Той нямаше никакво желание да преследва Майкъл О’Флин из планините, но страхът от Морт беше много по-силен от страха от едноокия ирландец. Той многократно съжали, че не скочи от „Морски орел“ веднага щом корабът потегли за тази проклета мисия.

Хората на Морт тръгнаха нагоре. Придвижваха се внимателно и с голяма предпазливост. След около час се добраха до долчинката, където лежаха труповете на конете. Гледката накара кръвта им да замръзне. Очите им зашариха изплашено из близките дървета. Всеки момент можеха да чуят бойния вик на местните диваци и да бъдат обградени от тях. Копията и малките им брадви щяха да ги избият до крак, преди да успеят да вдигнат пушките си. Като по даден знак те забързаха нагоре, за да се махнат от това зловещо място, но Морт ги спря. Заповяда да организират лагер и да се установят за през нощта. Вече притъмняваше и нямаше смисъл да излага хората си на допълнителна опасност, като ги остави да се лутат из нощния мрак в трудно проходимата гора. Не се безпокоеше, че ще изгуби време. О’Флин също трябваше да спре за нощувка.

Той остана загледан в труповете на конете и на устните му заигра грозна усмивка. Беше дар от дявола, Морт беше сигурен в това. Онова ирландско псе вече нямаше предимство пред него. И щеше да си получи заслуженото.

41.

Само два дни след като Уолъри ги напусна, при семейство Вернер дойдоха посетители. Каролине първа забеляза облака от прах, който се издигна над тънката линия на хоризонта. Зад облака се зададе колона от конници.

— Съпруже — извика тя от задния двор, който на практика беше заблатено място, обрасло с тръстика. — Насам идват конници.

Ото бързо навлече черното сако и забърза към жена си. Заслони очите си с ръка и огледа задаващите се мъже.

— От конната полиция са — каза. — Пет човека.

Те застанаха един до друг и замахаха към патрула.

Пред конниците яздеше млад офицер. Униформата му беше покрита с прах, а очите му бяха зачервени от дългите часове на взиране из равнината. Зад него яздеха трима бели полицаи и един от туземците, който носеше същата униформа като колегите си. Младият офицер спря коня пред семейство Вернер и се представи:

— Аз съм инспектор Гарланд. Мога ли да знам вашите имена?

Изглежда, любезните обноски нямаха място в полицейската работа, помисли Ото и отвърна:

— Аз съм пастор Ото Вернер, а това е моята съпруга, фрау Вернер.

Офицерът нагло огледа Каролине, което силно я смути и тя се премести по-близо до мъжа си. Ото също забеляза погледа на полицая, но сдържа възмущението си.

— Вие трябва да сте мисионерът, за когото старият германец споменава в писмото си — каза Гарланд и бръкна в торбата, която висеше от седлото му. Извади оттам голям кожен портфейл, в който имаше различни документи и един голям плик, и го подаде на Ото. — Наш патрул го намери мъртъв.

— Хер Шмит е мъртъв? — тъжно възкликна Ото и пое писмото.

— Да. Писмото е на немски. Аз не разбирам езика ви, но успях да прочета вашето име. Споменава се вътре.

Ото прочете набързо писмото, обърна се към жена си и заговори на немски, без да се интересува, че това може да обиди инспектора:

— Хер Шмит завещава това място на нашата мисия. Пише ни, че единствените близки хора тук му били бродещите аборигени. Били много мили с него. Моли ни да се погрижим за тях.

Каролине кимна и очите й се напълниха със сълзи.

— Ще изпълним всичко, съпруже, ако това е божията воля, ще дадем и живота си за хората на тази земя.

Ото я погледна ласкаво и изпита дълбока обич към тази красива и предана жена, която го бе последвала буквално в ада и чиято любов му бе дала сили да стигне дотук.

— Съжалявам, че ви прекъсвам — обади се Гарланд, раздразнен от това, че го бяха изключили от разговора, — но как стигнахте дотук?

— Тъкмо когато свършили вода, нас намери един туземец и доведе до фермата.

— Да не би да се казва Уолъри? — с надежда попита офицерът.

Ото го погледна изненадано:

— Кой е този Волъри?

— Чернокож убиец. Преди няколко дни в равнината намерихме един прободен от копието му мъж. Опитваме се да хванем следите му. Полицай Джими — посочи той към туземеца зад себе си — е бил на служба в Рокхамптън преди няколко години. Той различи копието на Уолъри, което било известно из оня край. Искам да ви предупредя за него. Този Уолъри говори английски.

Ото погледна офицера право в очите и отвърна:

— Не! Този абориген, който помогнал на нас, не знае нито немски, нито английски.

Офицерът също се взря в очите на пастора. Погледите им изразяваха взаимна неприязън.

— Мъж, който ни помогнал, много стар — излъга без колебание Ото, — някъде към седемдесетте. Колко е стар ваш Волъри?

— От това, което знам за него, не мисля, че е на повече от трийсет — отвърна Гарланд.

— О, значи наш спасител не може да е Волъри. Просто някой от скитащи насам-натам туземци.

— Добре — измърмори инспекторът. — Няма да ви безпокоим повече, отче.

Той обърна коня си и групата се отдалечи. „Грях е да се лъже, отче!“ — промърмори и се усмихна мрачно. Полицай Джими беше един от най-опитните следотърсачи в Северен Куинсланд и досега никога не бе грешил. Щом казваше, че убиецът Уолъри е бил в тази ферма преди два дни, значи беше така. Сигурно туземецът бе помогнал с нещо на семейство Вернер и те са решили да го предпазят от неприятности. Това не говореше добре за служителите на църквата. Офицерът въздъхна. От това, което знаеше за чернокожия воин, залавянето му нямаше да бъде лесна задача. Той се бе превърнал в легенда и досега никой не бе успял дори да го зърне, камо ли да го хване. Но полицай Джими беше достоен противник на онзи дарамбал и кой знае, може пък именно Гарланд да е този, който ще отърве колонията от жестокия убиец.

Той погледна към чернокожия полицай и усмивката изчезна от лицето му. Ако не го познаваше толкова добре, щеше да си каже, че Джими е парализиран от страх.

— Какво става, Джими? Държиш ли още следата? — попита тревожно той.

Джими наведе глава и нервно потри крака един в друг. Гарланд никога не го бе виждал в такова състояние.

— Казвай, де! — кресна му. — Виждаш ли следата?

— Не, бос — плахо отвърна той. — Следа изчезнал… Уолъри изчезнал…

— Лъжеш! — кресна Гарланд. — Как така ще изчезне? Знам те, Джими! Знам, че ако се наложи, можеш да откриеш дори игла в копа сено. Какво ти става?

— Съжалява, бос — измънка Джими. — Следа изчезнал.

Гарланд стисна юмруци. Какво трябваше да направи сега? Да се върне пак до мястото, където бяха открили трупа, и да започне всичко отначало? Или да се върне в казармата, където можеше да се изкъпе, да пийне нещо ободряващо и да се забавлява с някоя от жените, които се навъртаха около офицерите? Той се почеса по мократа от пот коса. Трябваше да послуша старите полицаи и да зареже Уолъри. Да гониш призрак беше загуба на време. Изведнъж се сети за разказа на един стар туземен полицай за събитията в Глен Вю през шейсет и втора.

— Използвал е магия, нали? — извърна се към туземеца.

Джими го погледна изненадано. Откъде един бял можеше да знае за магията на туземците? Сигурно някой от местните му бе казал, защото очите на белите бяха слепи за знаците, които бяха очевидни за аборигените. Джими беше видял няколко пера от орел на мястото, където следите на Уолъри се губеха, и разбра всичко. Орелът го беше взел на крилата си и го бе отвел до мястото, посочено от Праотците. Така ставаше винаги, когато древните духове имаха специална задача за някой воин. Това беше мощна древна магия и Джими се изплаши. Уолъри беше от Избраните. Те бяха закриляни дори и от камъните по тези земи и беше много опасно да посегнеш на такъв човек. Не си струваше да рискува живота си заради мизерната заплата, която получаваше от белите.

Гарланд нямаше нужда от отговор. Ужасеният поглед на служителя потвърди собствените му подозрения. Какво ставаше, дявол да го вземе? Откога взе да вярва в древните поверия на аборигените? Полицейският инспектор поклати глава. Изглежда, твърде дълго бе работил сред туземците. Беше време да си потърси работа другаде.

— Ти не каза истината на полицаите, съпруже — каза Каролине, загледана в пушилката, която бе останала зад конниците. В гласа й нямаше обвинение.

— Така е, жено. Излъгах, както Дани бой излъга нас.

— Не е ли наш дълг да им кажем, че Дани бой прилича на човека, когото търсят?

Ото погледна жена си и тихо изрече:

— Ти видя — бог изпрати ангел да ни спаси и доведе до фермата, не дявол, за какъвто го смятат полицаите. Мъжът, който ни помогна, носеше добра душа. Сигурен съм в това, както съм сигурен в любовта си към бог и към теб.

Каролине погледна влюбено съпруга си и докосна лакътя му. Това беше нейният начин да му покаже, че го подкрепя.

— Е, значи хер Шмит завещава всичко на нас и на местните хора. Тази земя е наша по закон, жено. Наша и на хората, които живеят наоколо и чиито души трябва да спасим.

— Мислиш ли, че Уолъри някога ще се върне при нас — попита жена му, все още потънала в собствените си мисли.

— За Уолъри не знам, но Дани бой ще се върне, ще видиш! — усмихна се Ото. — Щом изпълни мисията, която му е определил господ, ще дойде отново при нас.

42.

— Няма смисъл да продължаваме. По-добре е да излезем от скалите — каза Кристи на загледания във величествената гледка Майкъл. Шефът му не се наслаждаваше на красивите долини и облечените в зелени палта хребети, а търсеше път, който да му осигури преднина пред Морт и пиратите.

— Ще тръгнем преди изгрев-слънце — отвърна той. — Ще разпределим дежурства за през нощта. Няма да палим огън.

Другите кимнаха. Нямаха сили дори и за разговори. Изцъклените им от умора очи се взираха в меките виолетови сенки, които покриваха хълма пред тях. Ако утре успееха да го изкачат, може би имаше надежда да се завърнат по домовете си.

Но Кристи нямаше намерение да се борят още веднъж с планината. Реши да тръгнат надолу. Беше забелязал тясното корито на река, която се виеше сред гъстата тропическа гора. Нямаше да е лесно да се промъкват през гъсталаците, за да стигнат до нея, но всеки от тях имаше мачете, за да разчиства лианите пред себе си.

Ху последва Джон към едно огромно дърво, чиито корени осигуряваха удобен кът за нощуване. Двамата се настаниха и той извади от торбата малко сушено месо.

— Месо — обясни той, като видя учудения й поглед. — Прави се по същия начин, както твоите хора сушат риба.

Тя поднесе парчето до устата си и го опита, но й беше трудно да отхапе жилавото като подметка месо. Джон се засмя на подозрението, с което момичето огледа твърдия къс, и каза:

— Ще трябва да се справиш, защото това е единственото, което има за вечеря.

След няколко опита Ху се пребори и задъвка. Месото беше солено, но с приятен вкус.

— Говориш китайски като бял човек — каза тя, — но си личи, че имаш и китайска кръв.

— А ти говориш китайски като китайка — засмя се той и смутено отмести поглед.

Трудно му беше да води приятелски разговор с нея. Тя беше толкова красива, че се изпотяваше всеки път, когато трябваше да я погледне. Под обичайните сини панталони и риза той виждаше тънката й и стройна като на момче фигура, която го вълнуваше по непознат досега начин.

— Говоря и френски — заяви с гордост Ху, но изведнъж лицето й пламна от гняв. — Това е езикът на моите врагове.

Джон не беше наясно къде се намира Кошин, нито знаеше подробности за френските колонии.

— Разкажи ми за себе си — помоли.

Ху се обърна към него. Откритият и сърдечен поглед на евроазиатеца прогони тежките мисли от главата й. Усмихна се и разкри душата си пред него. Разказа му всичко за себе си, за семейството си и за борбата, която водеха с колонизаторите. Разговорът им продължи, докато Хенри се появи и каза, че е дошъл ред на Джон да застъпи на пост.

Ху се оттегли при другите, които отдавна спяха, а Джон се настани до дървото и се замисли. Беше му приятно и леко в компанията на китайското момиче. Отдавна мечтаеше за друго човешко същество до себе си, но тя беше дъщеря на аристократи и беше изключено да се надява, че ще обърне внимание на някакъв обикновен мелез.

Той се заслуша в успокояващото шумолене на листата и тихите стъпки на опосумите. Необичайно раздвижване зад него го накара да застане нащрек. Бавно вдигна пушката и се обърна рязко. Пред него изникна бледото лице на Ху.

— Страх ме е да заспя — свенливо прошепна тя и седна до него. — До теб се чувствам в безопасност.

За пръв път, откакто китайците я отвлякоха, тя се доверяваше на друг човек. Животът й на бунтовник изискваше непрекъснато да бъде нащрек и да не вярва на никого, дори и на хората от своя народ, защото много от тях сътрудничеха на французите. Но тук, в тропическата гора, тя не беше водач на въстание, а жена, чийто живот зависеше от уменията и куража на мъжете до нея. Съдбата й беше в ръцете на този красив и силен мъж и тя нямаше нищо против да се чувства закриляна от него. Отпусна главата си на гърдите му и заспа. Джон обгърна раменете й с ръце и усети неизпитана досега нежност. Не смееше да помръдне, сякаш тя беше толкова крехка, че едно по-рязко движение можеше да го счупи. Той затвори очи и се наслади на топлината, която излъчваше тялото й. Но моментът на блаженство отлетя, щом си спомни инструкциите на Су Йън да заведе Ху при него. Да наруши клетвата към шефа си означаваше да покани смъртта на гости. Не, трябваше да се придържа към плана на Су и да предаде Майкъл — човека, на когото разчиташе в момента и вярваше, че единствен може да ги преведе невредими през джунглата. Това беше жестоко. И нямаше да бъде лесно.

43.

Госпожица Гертруд седеше в малката си таванска стая и се взираше в пламъчето на газения фенер. Новото й работно място й даваше всичко, за което бе мечтала. Децата бяха кротки и възпитани, а господинът и госпожата — щедри и мили. Изглежда, баронесата имаше голямо влияние във висшето общество в Сидни и назначаването й стана лесно и бързо.

Но тя се чувстваше добре само през деня. През нощта си спомняше за предателството, което бе принудена да извърши към предишната си работодателка, и чувството за вина започваше да я мъчи. Често плачеше и колкото повече време минаваше, толкова повече се терзаеше. Искаше да каже на госпожа Уайт за насилието над Дороти, но страхът от Гренвил Уайт я възпираше. Странно, но с всеки изминал ден чувството за вина се засилваше и скоро болката в душата й стана по-страшна от всичко, което онзи изверг би могъл да й стори.

Гертруд угаси светлината и се съблече в тъмното. Сложи дългата си нощница и се пъхна под завивката. Знаеше какво ще последва и отчаяно стисна очи с надеждата, че сънят ще дойде преди кошмара. Но всичко се повтори, както всяка вечер от онзи ден, в който стана съучастница на сатаната. Съзнанието й се изпълни с отчаяните писъци на Дороти и тя се зави през глава. Започна задъхано да реди молитви в отчаян опит да спре жалните вопли на момичето, но всичко беше напразно.

Рязко отхвърли завивката и стана от леглото. Наближаваше четирийсет години и нямаше нищо на този свят, освен децата, за които се грижеше. Под нейния строг, но обичлив поглед те растяха, ставаха мъже и жени и я обичаха заради всеотдайността й на бавачка. А тя бе предала единствените живи същества, които я обичаха.

Гертруд се пресегна и запали фенера. Стаята се изпълни със светлина и демоните се разбягаха. Облече официалната си рокля, среса грижливо косата си и я стегна в кок. Реши да напусне този свят, в който нямаше вече да има мир и спокойствие за нея. Ако Гренвил Уайт не успееше да я намери, то угризенията й непременно щяха да я довършат. Но преди това щеше да изпълни своя дълг, макар и със закъснение.

Отвори чекмеджето на масата и извади лист и писалка. Написа кратко писмо, сложи го в плик и го надписа: „До госпожа Фиона Уайт“.

44.

На сутринта бушмените поеха през джунглата. Тропическата гора ги затвори във влажната си прегръдка. Лианите и дивите лози спъваха всяка тяхна крачка и те водеха истинска битка за всеки метър. Ръцете ги заболяха от въртенето на мачетето.

Следобед стигнаха до малко поточе и Майкъл обяви почивка. Хората се спуснаха към кристалночистата вода, напълниха манерките и изляха водата върху главите си. После пак ги напълниха и пиха до насита. Освежиха се и нещата вече не изглеждаха толкова зле.

Мъжете седнаха на земята, за да починат и да прегледат раните по кожата си, предизвикани от острите шипове на храстите и от ухапванията на най-различни насекоми. Ху се извини свенливо и се скри зад храстите. Минути след това гората се разтърси от писъците й. Мъжете грабнаха пушките и хукнаха натам, без да обръщат внимание на клонките, които шибаха ръцете, краката и лицата им. Джон стигна пръв до Ху. Тя стоеше със смъкнати панталони, дращеше с нокти по ръцете и краката си и пищеше.

— Божичко! — извика Хенри. — Навряла се е в листата на копривено дърво.

Листата на това дърво бяха покрити с малки стъклоподобни иглички, които се набиваха в тялото на човек. Болката и сърбежът бяха непоносими.

Девойката се гърчеше от болка, напълно забравила, че е със смъкнати панталони. Джон я издърпа от клоните на дървото, където бе решила да се скрие, и запуши устата й с ръка.

— Ще боли, но няма да те убие — прошепна в ухото й, докато Ху се свиваше от срам и болка. — Това е просто копривено дърво.

Тя кимна. Думите му й подействаха успокояващо и паниката започна да стихва. Мъжете смутено отвърнаха погледи от голата й плът. Като истински бушмени те изпитваха уважение към светостта на женското тяло.

— Ще останем тук, докато премине кризата — каза Майкъл, който знаеше какво ще последва, преди всички бодли да бъдат извадени от кожата й.

— Колко време? — попита Люк. Имаше предчувствие, че Морт и хората му са някъде наблизо.

— Не много. Може би половин час. Не е лошо един от нас да се върне назад, за да ни охранява.

— Аз ще отида — предложи Люк.

Джон съблече внимателно дрехите на девойката и й обясни, че трябва да се изперат, за да се изчистят от бодлите. Тя кимна, но продължаваше да трепери. Гледаше го с големите си черните очи, сякаш го умоляваше да й помогне, но той беше безсилен. Заведе я до потока и метна ризата си върху нея. Засрамена, тя уви плътно голото си тяло. Жилещите иглички тепърва щяха да я мъчат. Зъбите й затракаха. По сила треската можеше да се сравни с тази на малария.

Джон се зае с почистването на кожата на Ху, а Хенри изпра дрехите й. Дори и Кристи, който мразеше китайците, изпита жал към нея. Вниманието му обаче бе привлечено от тънка струйка дим, която се виеше между дърветата близо до билото на хълма. По негови изчисления беше невъзможно Морт да е стигнал толкова далеч и той предположи, че огънят идва от лагер на аборигени.

— Господин О’Флин — обърна се той към Майкъл и посочи дима, — имам идея как да си помогнем. Ще отида при туземците и ще говоря с тях. Ако Морт е след нас, тяхната помощ е единственият ни шанс.

Първата реакция на Майкъл беше да откаже, но после си спомни, че Палмерстън говори някои от диалектите на северните племена, и кимна. Двамата мъже се погледнаха в очите. Всеки един от тях разбираше колко рискована е тази стъпка.

Джон почисти бодлите от кожата на голото момиче и погали нежно косата й. Ху вече се чувстваше много по-добре. Беше спряла да стене, а и не трепереше толкова силно. Той й се усмихна окуражително и тя му отвърна със слаба усмивка. Нежността и грижите му покориха сърцето й, което й донесе нови тревоги. Беше харесала мъж, който не беше европеец, нито китаец. В нейната родина презираха такива мелези, не ги смятаха за хора. Семейството й и нейните последователи нямаше да й простят такова увлечение.

Майкъл събра мъжете и обсъди с тях предложението на Палмерстън.

— Ще донеса храна — обясни Кристи. — А може да успея да ги убедя да ни помогнат срещу Морт, който, предполагам, е по петите ни. Ще ме чакате тук.

— Колко време? — попита Хенри.

— До утре сутринта — отвърна Кристи. — Ако не се върна дотогава, продължавате без мен. Ще вървите покрай потока, докато стигнете голямата река. Ще преминете през нея и ще се озовете пред хълмове. Оттам поемате на север. До един ден ще сте в Куктаун.

Без да се сбогува, той метна пушката на рамо и изчезна в гъстата джунгла.

Майкъл остана загледан за известно време след него. После се обърна рязко и нареди да организират лагер за нощуване. Очертаваше се дълга и неспокойна нощ, особено за него, който за пръв път в живота си на войник на съдбата изпитваше колебание и нерешителност. Правилно ли постъпи, като пусна Кристи сам при диваците? Дали нямаше да стане причина за смъртта на момчето?

Пръв застъпи на пост Хенри. Майкъл трябваше да го смени в полунощ. Тревогата му за Кристи и останалите мъже не му позволи да заспи. Той скоро се надигна и тръгна към близкия гъсталак, където се криеше бившият полицай. Нощта беше толкова тъмна, че се ориентира повече по чувство, отколкото по белезите, които бяха оставили за тази цел.

— Аз съм, Хенри — прошепна той, когато се доближи до вековното дърво, до което трябваше да бдят.

— Насам, господин О’Флин — чу се гласът му от непрогледната тъма.

Майкъл се придвижи слепешката по гласа и най-сетне напипа крака на Хенри, който се бе облегнал на ствола на огромното дърво.

— Как е кракът ти? — попита тихо той.

— Става все по-зле — изпъшка бившият полицай и внимателно разтри болния крак. — Мислех, че ще издържи още малко, но вече не съм сигурен.

— Ако е така, значи не можеш да продължиш — каза Майкъл със съчувствие. — Аз оставам с теб. Люк ще заведе момичето до Куктаун и ще се върне да ни вземе.

Хенри понечи да възрази, но Майкъл го сряза:

— Не решаваш ти!

— Благодаря ти за грижата, господин О’Флин — каза твърдо Хенри, — но утре ще продължа с вас! Знам, че смъртта ме дебне. Ще умра, преди да стигна до Куктаун. Защо това трябва да обърка вашите планове?

— Стига глупости, Хенри! — ядоса се той. През целия път Хенри говореше като обречен, убеден, че смъртта го дебне зад всяко дърво, покрай което минаваха. — Нищо не знаеш! Съдбата ни е такава, каквато си я изберем.

— Моята съдба ми бе прошепната, но не очаквам да разбереш — въздъхна по-възрастният мъж. — В деня, в който последвах сина на дявола и взех участие в клането на майолите при Глен Вю, ние с него бяхме осъдени на смърт. Кой и как ще изпълни присъдата не знам. Но със сигурност знам кога.

— Никой не знае кога ще умре — повиши глас Майкъл. — Омръзна ми да слушам глупости!

— За теб може и да са глупости, но аз отдавна съм из буша — каза тъжно Хенри. — Ние никога няма да можем да разберем тези туземни хора, независимо колко дълго живеем на тяхната земя. Аз… имах възможност да ги опозная. Един от най-добрите ми приятели беше туземец. Те никога няма да се примирят с това, което им сторихме. Тяхното проклятие ни застига един по един. Колко много млади хора загинаха през годините? И не само тези, които са участвали в кланета като мен. Дори и невинните носят част от вината ни. Мисля, че познаваш един от тях. Един, който искаше да бъде приятел с майолите, но въпреки това не можа да избяга от съдбата си. Сещаш ли се кой е той, Майкъл?

Майкъл замръзна. Сякаш гласът не беше на куция сержант, а на брат му Том.

— Как… — каза той, но гърлото му беше пресъхнало и трябваше да преглътне, за да продължи. — Как разбра?

— Не бях напълно сигурен — отвърна Хенри, — но твоята реакция ми показва, че съм прав.

Майкъл го погледна недоверчиво и той продължи:

— Много години бях полицай и виждам неща, които другите не забелязват. Сестра ти ми е говорила много за теб и аз започнах да те опознавам, както познавах и Том. Знаеш ли колко много приличаш на него? Ако беше в Куинсланд, когато организирахме хайка срещу него, някой можеше да ви сбърка и да пострадаш вместо него. Когато преди малко ме повика, имах чувството, че ме вика Том. Но той е мъртъв. Знам го със сигурност, защото бях до него, когато умря. И тогава си помислих, че частица от Том живее в теб. Така разбрах кой си.

Двамата мъже потънаха в мълчание и обичайните нощни шумове отново изпълниха въздуха около тях. Чу се лекото шумолене на листата на дърветата, драскането на ноктите на опосумите по клоните им, бълбукането на близкия поток и неспирната песен на щурците. Майкъл се обади:

— Моето предложение все още е в сила. Ако утре не можеш да продължиш, двамата оставаме и ще чакаме Люк да се върне.

Хенри се изправи и сложи ръка на рамото му.

— Ще видим — отвърна кротко. — Ще видим.

Утрото настъпи неусетно. Слънцето докосна покритите с мъгла чела на планинските върхове пред тях и Майкъл напусна поста си. Палмерстън го нямаше. Хората му бяха уморени и гладни, но въпреки това се подчиниха на заповедта за тръгване. Занизаха се бавно един след друг с раздрани от бодлите и клоните дрехи, с напоени от солена пот ризи и изтощени до смърт тела. Вървяха цял ден и никой не спомена за почивка. Крепеше ги единствено надеждата, че скоро ще излязат от непроходимата гора.

Инстинктът на Майкъл му подсказа, че е по-добре да заобиколят и да слязат в долината през високата част на гората, но когато погледна към Хенри, който влачеше крака си, се отказа. Той нямаше да издържи още едно изкачване.

Ху също беше в окаяно състояние. Сандалите й се скъсаха, краката й бързо се разраниха и отекоха. Джон я качи на гърба си и вече три часа я носеше. Майкъл взе решение. Щяха да заобиколят по подножието на хълма. Пътят беше открит и много по-опасен, но само така имаха възможност да стигнат живи до реката.

Няколко часа след това Морт и хората му също излязоха от джунглата. Той даде кратка почивка и се загледа в зелената долина под него. Беше изгубил следите на Майкъл. Предположи, че бушмените ще минат направо през хълма. Там пътят беше много по-кратък и високите дървета им осигуряваха сигурно прикритие.

Хората му седнаха да обядват. Симс му донесе парче пастърма и Морт задъвка соленото месо, все още загледан пред себе си. Изведнъж нещо привлече погледа му в подножието на хълма. Не можа да повярва на очите си. Подредени в колона бушмените вървяха към долината. Той изръмжа от удоволствие. Дяволът помагаше на този, който плюеше на бога. Сега беше време да използва същата тактика, с която Майкъл О’Флин бе успял да му вземе момичето.

Той даде нареждане за незабавно тръгване. Щяха да изкачат хълма и да причакат бушмените в края на долината. Останалото щяха да свършат пушките.

45.

Корабът скърцаше и пухтеше, докато преминаваше през опасните води на Големия австралийски риф. Вятърът рошеше косата на Патрик, който за съжаление на баба си прекарваше повечето време на палубата. Тя се надяваше да използва пътуването, за да се сближи с внука си, да го запознае с други пасажери от първа класа и да му предаде първите уроци по добро държание, но той, изглежда, се чувстваше по-добре сред моряците, които харесаха неговото естествено държание и любознателност. Патрик се въртеше около тях, питаше за всичко и те с удоволствие му разказваха за своята работа.

— Патрик — повика го баба му, — време е да слезеш и да се преоблечеш за вечеря. Знаеш, че тази вечер сме поканени на гости при капитана.

— Ще дойда, когато слънцето застане на пет градуса спрямо носа — заяви той.

Инид се усмихна. Момчето учеше бързо. За няколко дни беше усвоило езика на моряците.

— Ако стоиш дълго на вятъра, може да настинеш — напомни му тя и сложи ръка на рамото му с майчинска загриженост.

Патрик не й обърна внимание, но тя самата се учуди от този жест. Рядко бе проявявала такава нежност към някого, дори и към собствените си деца. Загледа се в гърба му и тихо попита:

— Изплашен ли си, Патрик? Страхуваш ли се от това, което ти предстои?

— Не — отвърна той, без да се обръща. — Просто си мислех за всички неща, които се случиха.

— И за какво, по-точно?

Най-сетне момчето се обърна и я погледна:

— В момента си мислех, че… колко по-различно щеше да бъде всичко, ако баща ми беше жив.

Сърцето на Инид се сви от чувство за вина и страх. Вина за това, че криеше от него, че Майкъл е жив, и страх, че по някакви неведоми пътища той можеше да научи за това. Патрик беше неин, само неин. Той й трябваше, за да продължи войната срещу Гренвил Уайт и да я доведе до победен край.

— Но за съжаление той умря в Нова Зеландия по времето, по което ти се роди — изрече тя притеснено.

Патрик имаше пълно доверие в думите й и тя си отдъхна. Искаше отново да го подсети за вечерята, когато го чу да казва:

— Един ден ще стана войник като него. Знам, че той ще се радва, ако може да ме види.

Това желание беше нова заплаха за плановете на Инид.

— Не е време да мислиш сега за това — отвърна бързо тя. — Като пораснеш, може да промениш мнението си. Щом започнеш да учиш в Итън, ще видиш колко много възможности има пред теб.

Патрик я погледна и тя усети, че момчето притежава силна воля. Беше достатъчно умна, за да разбере още отсега, че той няма да се подчинява на заповеди. Трябваше да се действа по друг начин.

— Чичо Макс ми каза, че татко е умрял като герой в битка с маорите — упорито каза той. — Мой дълг е да бъда като него.

— Татко ти никога не е искал да бъде войник — тихо изрече тя. — Той отиде да се бие, защото чичо ти Гренвил го принуди да бяга от Австралия. Майкъл винаги е искал да бъде художник.

— И чичо Макс ми каза същото — измърмори объркан.

Инид се вгледа във внука си и за пръв път в сърцето й се прокрадна съмнение. Колко много приличаше на онези упорити Дъфи! Щеше ли да се справи с буйния му ирландски дух, който се проявяваше отсега? Щеше, утеши се Инид. Все пак някаква част от него беше Макинтош и тя щеше да заложи на нея.

— Щом толкова искаш — въздъхна баба му, — обещавам ти да използвам влиянието си във военното министерство и да ти осигуря служба в шотландския полк. Сигурна съм, че униформата много ще ти отива. Но това ще стане, след като завършиш образованието си.

— Наистина ли, бабо? — зарадва се Патрик. — Обещаваш ли?

— Обещавам — усмихна се Инид. — Но при условие, че покажеш добри резултати в Итън и не даваш повод да те обвиняват в грубост и колониални обноски. Чичо ти Дейвид учи в същия университет и завърши с академична награда. Ти трябва да продължиш традицията в семейството.

Патрик се опита да си спомни някого от семейство Дъфи, който е завършил университет в Англия, но не можа. За пръв път си даде сметка, че той е продължител на един стар и уважаван род. Не биваше да го забравя, въпреки че бе дал дума на чичо си Даниъл да не обръща гръб на ирландските си корени.

— Обещавам, лейди Инид! — каза той с обезоръжаваща усмивка.

— Добре — кимна тя и стисна ръката му. — Тогава да се приготвяме за вечерята, младежо. Очаквам да проявиш такт и чар, достойни за наследник на Макинтош.

Патрик погледна с крайчеца на окото си към две момичета в другия край на палубата, които не сваляха погледи от него и хихикаха зад шепите си. После се обърна рязко и подаде ръка на баба си. Момичетата бяха голяма напаст, замисли се той. Караха те да се чувстваш неудобно и беше по-добре въобще да не се занимаваш с тях. Но миришеха хубаво и имаха толкова нежна кожа, че ти се искаше да ги докоснеш, призна си той. Точно затова беше по-добре да не се занимава с тях.

46.

Изтощението си казваше думата. От умора и глад Майкъл загуби трезва преценка. Не усети, че Морт е по петите им и дори започна да си мисли, че се е отказал да ги преследва. Следвайки напътствията на Кристи, групата му вече беше близо до голямата река и скоро щеше да стигне до Куктаун.

Гъстата влажна гора бе останала далече зад тях и те вървяха по сравнително равен терен, обрасъл с висока трева, който разделяше планината на две. Надеждата, че скоро ще зърнат реката, повдигна духа им и поне за малко успяха да забравят глада и физическото изтощение.

Люк вървеше най-отзад. Пред него беше Джон, който все още носеше Ху. Хенри се подпираше на пушката си, но не спираше. Личеше си колко много го боли, но когато Майкъл срещна погледа му, той му се усмихна успокояващо. Майкъл оцени куража му с приятелско кимване. Вече бе готов да благодари на бога за близкото спасение, когато долината заехтя от изстрели. Хенри изхърка и се свлече на земята. Един куршум бе попаднал в гърдите му. Той загина, без да има шанс да отвърне на изстрела. Морт видя резултата от стрелбата и доволно се ухили. Неговият куршум беше предназначен за Майкъл О’Флин, но бившият сержант също беше добро попадение.

Майкъл усети парване по рамото и бързо залегна във високата трева. Това спаси живота му. Втори куршум мина на милиметри над главата му. Той се изтегли бързо встрани, за да не даде възможност на нападателите да определят точното място.

Люк беше улучен в крака. Той не усети болка, но обувката му се напълни с кръв. Раната беше ниско в бедрото. Шокът от внезапното нападение му бе подействал като своеобразен анестетик, но скоро кракът му затуптя от болка.

— Ако още си жив, Майкъл О’Флин — провикна се Морт от прикритието си, — предлагам ти да се предадеш. Няма да те убия. Искам само да ми върнеш момичето. Давам ти една минута, за да решиш.

Майкъл измъкна колта от кобура си. Имаше седем патрона и ако действаше умно, можеше да свали седем от преследвачите си. Тревата го скриваше от погледите им, но не можеше да го спаси от хаотичните откоси на уинчестърите.

Морт бе разположил хората си като истински професионален боец. Те бяха скрити във верига из тревата и на практика бушмените бяха безпомощни пред солидните им пушки. Единствено Джон и Ху бяха в безопасност, тъй като Морт бе наредил още в началото да не стрелят по момичето.

Майкъл нямаше представа какво е станало с Хенри и Люк. Не смееше да извика, за да не издаде новата си позиция. Да предаде момичето беше безсмислен ход. Морт искаше да го убие и щеше да го направи, независимо дали щеше да приеме предложението му или не. Прокле се за това, че не преведе хората си през хълма. Не съжаляваше за себе си, а за тези, които щяха да загинат поради неговата грешка. Сега не можеше да направи нищо за тях, освен да пожертва собствения си живот. Той затвори очи. Не съжаляваше, че ще умре. Съжаляваше за годините, в които бе живял лишен от любов, от дом и от близки хора. Всичко хубаво и добро, което бе преживял, беше толкова малко, че минутата, отпусната от Морт, му бе предостатъчна да си го припомни.

Люк свикна с болката в крака и реши да огледа наоколо. Видя, че Хенри е мъртъв, но не знаеше какво става с Майкъл и останалите. Не се виждаше никакъв изход от капана, в който ги бяха приклещили. Високата до кръста трева се полюляваше леко от вятъра като огромно жълтеникаво море. Люк допря лицето си до червената земя и вдъхна дълбоко миризмата на пръст и на трева.

Тревата!

Внезапно си спомни за една атака на туземци в Бъркланд. Бяха подпалили тревата, за да го изгонят от лагера му и да го накарат да навлезе в обсега на копията им. Той напипа ножа в ботуша си и отряза стиска суха трева. Извади кибрит и я запали. Хвърли я напред и огънят поде тревата с леко пращене. Вятърът все още духаше към Морт. За минути пожарът се разпростря в неговата посока и Люк доволно се усмихна.

Морт забеляза струйките дим. Те бързо се превърнаха в пращящи черни вълни, зад тях се издигна огнена стена, която се втурна към него и хората му.

— Какво, по дяволите…

Люк запълзя в обратна посока и се натъкна на тялото на Хенри Джеймс. Той лежеше по гръб. Очите му бяха широко отворени и гледаха в синьото небе над тях. Люк нямаше време да скърби за приятеля си. Отвърна поглед и продължи да пълзи към мястото, където бе видял Майкъл за последен път.

Сухата трева гореше и огнените езици се издигнаха високо в безоблачното небе. Пукотът и пращенето се превърнаха в тътен. Пламъците прорязваха гъстата димна завеса и долината се обагри в черно и оранжево.

— Върнете се зад хълма — викна Морт и се надигна.

Там тревата беше ниска и огнената стихия щеше да утихне. Китайците не разбраха командата, която бе изречена на английски, но беше ясно, че не бива да остават тук, където огънят заплашваше да ги изпече живи. Те видяха, че английските моряци хукват към хълма, и ги последваха.

Майкъл пълзеше през тревата и едва не се сблъска с Люк.

— Хенри е мъртъв — каза прегракнало Люк.

— Той знаеше, че ще умре — тъжно въздъхна Майкъл.

— Какво? — запита американецът. Ревът на пожара заглуши думите на шефа му.

— Нищо — измърмори в отговор той и махна с ръка.

За няколко минути вятърът отнесе огъня далеч от тях. По обгорената земя остана само фината пепел, която напомняше опърлена кожа на някое животно. Стъпките на Джон и Ху вдигаха малки черни облачета от сажди, които полепваха по парцаливите им дрехи. Мястото се оголи и най-сетне четиримата оцелели се намериха. Събраха се и забързаха към седловината между двата хълма, която водеше към голямата река.

Морт ги забеляза и започна да стреля, но бегълците бяха далече и изстреляните куршуми бяха по-скоро израз на яростта му, отколкото реална заплаха за тях.

Все още имаше надежда, реши той. Огледа се и преброи малката армия, която бе останала с него — двама от моряците му и седем въоръжени китайци. Все още бяха повече и по-добре въоръжени от бушмените. Пожарът беше само малка спънка по пътя, но шансовете бяха на негова страна.

— Боли, сякаш съм стъпил в огъня, мамицата му — изпъшка Люк. — Но ще мога да вървя.

Раната на крака му беше болезнена, но немного дълбока. Джон откъсна ръкава на ризата му и я превърза.

Ху се погрижи за Майкъл. На рамото му зееше грозна, почерняла от кръвта дупка и ръката му беше почти неподвижна. Гол до кръста той седна кротко на един пън, докато девойката почисти раната с водата от манерката. Болеше го, но той беше истински воин. Не си позволи дори да изпъшка. Търпеливо изчака Ху да превърже раната му и се втренчи в подножието на хълма зад тях. Видя Морт, който ръкомахаше и говореше нещо на хората си. Прецени, че преднината им е не повече от километър. Можеха да действат по два начина. Да останат на мястото си и да приемат неравната битка или да тръгнат към Куктаун и да изложат гърбовете си на куршумите на Морт. Майкъл избра трети вариант, който беше комбинация от първите два.

— Трябва да продължим към Куктаун. — Той протегна ръка, за да провери подвижността на рамото си. Движението го накара да изскърца със зъби. — Аз ще имам грижата да задържа Морт, докато стигнете до града.

Люк и Джон не възразиха. В подобна ситуация това беше единственото правилно решение. Не ставаше въпрос за героизъм, а за тактика, която щеше да спаси живота на поне трима от тях. Някой трябваше да пази гърбовете им, докато прекосяваха реката. Групата щеше да е на открито и напълно безпомощна пред пушките на преследвачите си.

Те се обърнаха и тръгнаха под учудения поглед на Ху, която не бе разбрала английската реч и не знаеше какво става.

— Люк — извика Майкъл към американеца, който тъкмо даваше знак на момичето да се присъедини към него и Джон. — Искам да дадеш моя дял от наградата на сестра ми.

— Разбира се — кимна той. — Само ми кажи къде да я намеря и ти обещавам, че ще отида при нея, ако ще да е на края на света.

— Няма нужда да ходиш чак на края на света — усмихна се Майкъл. — Ти я познаваш много добре — Кейт О’Кийф.

Люк отвори уста и примигна. Как не се бе сетил по-рано! Достатъчно беше човек да погледне очите, но заради проклетата превръзка той избягваше да гледа шефа си в лицето. Изведнъж усети вина, че именно Майкъл щеше да прикрива групата, което беше равносилно на сигурна смърт. Върна се и сложи ръка на рамото му.

— Тръгвай с тях — тихо каза той. — Аз ще остана.

— Аз ще остана, Люк — спокойно заяви Майкъл. — Аз нямам какво да губя. Семейството ми отдавна ме е прежалило. Знаят, че съм загинал в Нова Зеландия преди години. Аз съм наемен войник и рано или късно ще свърша по този начин. Сега поне имам възможност да отмъстя на Морт. Върви!

Той му протегна ръка. Люк я пое и дълго я държа. Пуснеше ли я, трябваше да тръгне и да остави приятеля си сам срещу онези побеснели кучета, които щяха да го повалят още с първия откос.

— Внимавай с Джон, когато наближите града — продължи Майкъл. — Пази се през цялото време.

Люк не разбра предупреждението, но кимна. Беше време да тръгва. Стана и се запъти към Ху и Джон, без да се обърне назад.

— Какво ти каза Майкъл? — попита подозрително Джон, когато Люк ги настигна.

— Нищо особено. Каза ми в кой бар да го чакам, когато се върне в Куктаун, за да поема първата поръчка.

— Знаеш ли, той е брат на Кейт О’Кийф — неочаквано каза Джон.

— Знам.

До ушите им достигна веселият ромон на реката, чиито води се плискаха в близките скали. Оттук до Куктаун имаше един ден разстояние.

47.

Морт нареди на Симс да събере хората и да го последва. Симс предаде на капитан Уо, който преведе на китайски. Пиратите изслушаха навъсено думите му и неохотно последваха белия дявол.

Наредиха се в колона и поеха назад към обгорената от скорошния пожар земя. Когато минаха край мъртвия Хенри, Морт се спря и се изхрачи върху тялото му. Този беше мъртъв, помисли със зла усмивка, следващият щеше да бъде Майкъл О’Флин. Гарваните и ястребите вече се събираха, предвкусвайки неочаквания пир, който пожарът им бе донесъл.

Симс пръв забеляза засъхналата по скалите кръв и парчетата от разкъсаната риза на Люк. Вдигна един от парцалите и го показа на капитана, който се ухили доволно. Значи сред бушмените имаше поне един ранен и това със сигурност щеше да ги забави. Дано раната да бе фатална и някой от тях да отпаднеше сам от групата. И дано това да не беше Майкъл. Не искаше да се лиши от удоволствието да му пръсне черепа.

Тръгнаха след кървавите следи. Неочакваният късмет ги направи непредпазливи. Насочвани от кървавата диря, те се спуснаха към гората в ниската част между хълмовете. Бяха сигурни, че бегълците бързат панически напред. Разбраха грешката си едва когато куршумите полетяха към тях. Преди облакът от барута да се разнесе, един от моряците на Морт падна на земята с простреляни гърди. Преследвачите замръзнаха по местата си. Вторият изстрел улучи Симс в корема. Той погледна учудено към Морт и се свлече на колене. Капитанът изпсува ядно и залегна, без да обръща внимание на умиращия помощник-капитан. Беше се оставил да го прецакат като новобранец. „Почакай, Майкъл О’Флин! Ще си платиш за всичко“ — каза си той.

Майкъл зареди отново. Целта му беше да се справи с европейците, тъй като беше ясно, че китайците не са непосредствена заплаха за него. Бе наблюдавал действията им от прикритието си и разбра, че с нежелание изпълняват заповедите на Морт. Смъртта на белите щеше напълно да ги деморализира. Той вдигна пушката и затърси нова цел.

Морт лежеше и се чудеше защо стрелецът не бе взел неговия живот. Имаше прекрасна възможност да го направи, когато всички от групата му, включително и той, вървяха изправени и непокрити след кървавата следа. Сякаш този, който ги бе причакал, имаше нещо специално за него. Обзеха го суеверни мисли, но той не позволи страхът да го парализира. Вече подготвяше нова маневра. Щеше да изпрати половината от китайците начело с капитан Уо след момичето, а той и останалите щяха да се погрижат за Майкъл О’Флин.

Той извика Уо, даде му наставления и изчака групата му да се отдалечи от хълма. Китаецът се зарадва на заповедта. Каквото и да станеше с тях, беше по-добре от перспективата да остане на високото и да гледа безпомощно как избиват хората му.

Щом тръгнаха, Морт се обърна към Симс и бавно се прицели в главата му. Помощник-капитанът вдигна поглед, но щом съзря хладния блясък в очите му, разбра съдбата си. Последното нещо, което видя, беше дулото на пушката.

Китайците, които вече се изтегляха след своя капитан, чуха изстрела, но не посмяха да се обърнат. След последните двайсет и четири часа мисълта да се изправят пред шефовете на тонгите им се струваше избавление пред перспективата да останат под командата на този истински дявол.

Един бърз поглед на Майкъл към джунглата беше достатъчен, за да види китайския капитан и групата след него, които вече се скриваха в гъстата гора. Той светкавично насочи пушката си натам, стреля и бе възнаграден. Един от пиратите изрева и се просна по лице.

От хълма му отговориха с дъжд от куршуми. Той изруга и избърса лицето си от прахта, която една от оловните топки на мускетите бе вдигнала във въздуха. Престрелката даде възможност на Морт да уточни местоположението му и той вече сочеше към него. Ирландецът бързо се претърколи надясно и презареди. Когато вдигна поглед, Морт и спътниците му не се виждаха никъде. Нямаше как да се надигне и да огледа, тъй като щеше да се изложи на куршумите им. Единственото, което можеше да направи, бе да се спотайва, докато дойде прикритието на нощта. Дотогава Джон и Люк щяха да са в града. Разбира се, имаше опасност да станат жертва на китайците и момичето отново да премине в ръцете на Морт. Майкъл се молеше това да не става.

Той легна на земята и се напрегна, за да чуе, ако Морт и хората му се размърдат. Добре, че имаше вода. Храната не беше такъв проблем. Най-вероятно куршумите щяха да го застигнат, преди да умре от глад.

Ехото от изстрела на Майкъл достигна до реката като звук от някакъв нереален свят. Ху го чу и се притисна към Джо. Тя бе потресена от жеста на ирландеца. Не можеше да си обясни защо жертва живота си заради нея. Но каквато и да беше причината, тя никога нямаше да забрави това.

Реката се извиваше между гъстата плетеница от тропически растения. Беше широка около двеста метра и за лош късмет това беше един от най-широките й участъци, но бушмените нямаха време да търсят по-подходящо място за преминаване. Люк се надяваше да намери някакви дънери, които да им послужат за брод през най-дълбоката част на коритото, но всичко, което намери, бяха отдавна загнили парчета.

Люк и Джон решиха да зарежат пушките, които щяха да им пречат при плуването и да оставят само ножовете си. Единствената им утеха беше, че хората на Морт също щяха да бъдат принудени да се разделят с оръжието си.

Ху не можеше да плува и мисълта, че трябва да скочи в бързите води на реката, я хвърли в ужас. Джон отново й се притече на помощ. Той й обеща, че ще я преведе на отсрещния бряг невредима, и тя му се довери. Щом нагазиха, тя увисна на врата му. Той заплува с една ръка, а с другата я придържаше нежно към тялото си. Реката ги подхвана и ги запрати надолу, където подводните водовъртежи бяха яростни и много опасни. Джон заплува бавно, но уверено и остави Люк далече зад себе си.

Вече бяха стигнали до средата на реката, когато зад тях се чуха изстрели и викове. Люк реши, че това е краят. Хванати в прегръдките на водата, те бяха лесна мишена за нападателите си. До отсрещния бряг имаше още стотина метра. Спасението беше далече и със засилването на гласовете зад тях започваше да изглежда недостижимо.

Но изведнъж победоносните викове се смениха с ужасени писъци и жални вопли. След известно време и тези звуци затихнаха, но те не посмяха да спрат и да погледнат назад. Бързаха да достигнат противоположния край на реката и скоро се закатериха по високия бряг.

Нямаха представа какво точно стана на отсрещния бряг и кои бяха техните неочаквани спасители, чиито викове се смесиха с трагичните писъци на китайците.

Но Люк се сети. Дивашките бойни викове не можеха да принадлежат на друг освен на свирепите воини от местното племе мъркин. Те бяха нападнали китайците и явно се бяха справили с тях без проблеми. Сигурно са били по петите им от самото начало. Но защо не нападнаха тях, още преди тримата да скочат във водата? Жалката им група щеше да бъде лесна плячка за многобройните аборигени. Колкото и да си блъскаше главата, не можа да отговори на този въпрос.

От своите позиции Майкъл и Морт също чуха далечния отзвук от битката край реката. Победоносните викове и изстрелите накараха Майкъл да погребе всичките си надежди, че двамата му другари ще се измъкнат. Китайците сигурно ги бяха настигнали.

Малко по-нагоре по хълма Морт се ухили и очите му засвяткаха като на хищник. Уо успя и преди залез трябваше да се върне при него с момичето. Сега О’Флин беше сам. Единственият проблем беше бързо настъпващата тропическа нощ. Слънцето вече залязваше и той си помисли, че ще е по-добре да изчака утрото.

Те тичаха, спъваха се, падаха и пак тичаха, за да увеличат по-бързо разстоянието между себе си и реката. След цяла вечност Люк даде команда за почивка и тримата се строполиха на земята, поемайки въздух на пресекулки.

— Мисля, че сме спасени — измъчено се усмихна Люк. — Които и да бяха тези зад нас, останаха си при реката.

— Май че бяха майоли — промълви Джон.

— И аз така мисля — съгласи се американецът. — Трябва да изчезваме по-бързо оттук.

Джон кимна и погледна към Ху, която се беше облегнала на едно дърво и седеше със затворени очи. Лицето й беше бледо, а босите й крака — покрити с рани. Не можеше да не се възхити на куража на тази нежна и дребна девойка. Докато тичаха, тя нито веднъж не се оплака, въпреки очевидната болка, която й причиняваха разкървавените ходила. Тя отвори черните си като абанос очи. Не, това, което изпитваше към нея, не беше само възхищение, каза си Джон. Беше любов. Тя беше най-красивото създание на земята, което някога беше виждал.

— Ще можеш ли да издържиш още малко? — попита я.

— Ако си до мен, ще мога — отвърна тя и сърцето му запърха, сякаш имаше крила.

„Тя ми вярва“ — помисли си и се намръщи. Разчиташе на него, а той щеше да я предаде. Ху забеляза промяната в настроението му и се разтревожи:

— Какво има?

Джон рязко завъртя глава, за да скрие очите си от нея, и стана.

— Нищо — отвърна грубо. — Трябва да тръгваме.

Засегната от отношението му, тя отказа протегнатата ръка и се изправи сама. Джон се обърна и пое напред. Тя тръгна след него като попарена. Как може един човек да бъде толкова нежен и в следващия момент толкова груб? Опита се да не изостава, подтичваше след него като дете, което се бои да остане само и скоро болката в краката я накара да застене. Джон я чу и забави крачка, но не се обърна. Не искаше тя да види мъката в очите му. Той я обичаше, но кръвната клетва, която бе дал пред тонгите, беше по-силна от всякакви лични чувства. Нямаше как да й обясни задълженията си към тях, а не можеше да я лъже.

48.

Фиона седеше зад бюрото на съпруга си в библиотеката и се взираше в нещата, които бе наредила пред себе си — отворено писмо, чаша, наполовина пълна с джин, зареден револвер и смазка за оръжието. Беше трентърът на баща й, който им върнаха от Глен Вю заедно с останалите лични вещи след смъртта му — опасно оръжие, особено ако са те обсебили яростта и желанието за възмездие. Писмото, което получи от внезапно починалата бивша бавачка, запали пожар в душата й. Жената й беше разказала всичко, което бе ставало в нейно отсъствие в същата библиотека, в която сега чакаше Гренвил да се върне от клуба си. Писмото завършваше с гореща молба за опрощение на ужасното предателство. Фиона бе склонна да прости на госпожица Питчър, но в сърцето й нямаше място за прошка към насилника.

Но имаше още едно чувство. Тя се измъчваше от собствената си вина. Защо не бе забелязала знаците? Защо не бе по-внимателна към състоянието на Дороти? Едва сега си обясни внезапното напускане на бавачката и настояването на Пенелопе да я премести в друга къща. Тя беше добра и честна в работата си. Просто поредната жертва на Гренвил.

Пенелопе беше разбрала; тя не знаеше как. Не й бе казала, за да я предпази от мъката, която сега я смазваше. А тя? Какво бе направила тя? Не успя да опази собствената си плът и кръв!

Фиона не плачеше. Искаше да разсъждава хладно и логично. Тя беше Макинтош и кръвта на дедите й крещеше за отмъщение. Вдигна револвера и сложи пръст на спусъка. Преди много години големият й брат Ангъс я бе научил да стреля. Колко ценен се оказа неговият урок! Само трябваше да изчака жертвата си.

Тя остави револвера и надигна чашата. Джинът й загорча. Щеше да застреля съпруга си и да каже, че е станало случайно, докато е чистела оръжието. Нямаше причина да я заподозрат. Та те бяха идеална двойка, даваха ги за пример в обществото.

Но имаше малък проблем. Какво щеше да прави, ако не уцели от първия път? Освен това беше чела, че барутът оставя следи по ръцете и можеха лесно да я разкрият. По-добре да каже, че той сам е посегнал на себе си. Изстрелите щяха да са от достатъчно близко разстояние, за да потвърдят версията й. После щеше да се облече в черно, да изиграе ролята на опечалена вдовица и всичко щеше да отмине.

Фиона се бе погрижила да е сама. Беше пратила прислугата да почисти в задния двор. Къщата тънеше в тишина. Чуваше се единствено мързеливото тиктакане на стенния часовник от хола и ударите му кънтяха из къщата като чукове по наковалня.

Най-после отвън долетя тропот на коне. Гренвил се прибираше. Копитата им тропаха по павираната алея точно както вчера, както онзи ден и както всеки божи ден. Сякаш нищо не се бе случило, просто добрият татко се прибираше у дома.

Каретата спря и настъпи кратко затишие. Фиона можеше да чуе ударите на собственото си сърце. После стъпките на Гренвил отекнаха в коридора. Вдигна револвера, но ръката й затрепери и тя трябваше да го хване с две ръце. Вратата се отвори и Гренвил влезе в библиотеката.

Минаха няколко секунди, докато очите му свикнат със сумрака. После той я видя.

— Фиона! Какво е това в ръцете ти? Какво правиш, за бога?

— Чакам те, Гренвил — спокойно изрече тя. — Чакам те, за да те убия.

Лицето му побеля. Вгледа се в жена си и видя, че тя говори сериозно. Очите й светеха със зелен решителен блясък. Страхът го връхлетя и той не можа да каже и дума.

— Отначало исках да те убия заради това, което стори с дъщеря ми. Но после се сетих за моя обичан брат Дейвид и за смъртта на толкова невинни хора, за която си виновен — с леден тон изрече тя. Ръцете й вече не трепереха. Здраво държаха пистолета.

— Защо?… Какви са тези глупости, Фиона? И откъде се сети за Дейвид? — запелтечи той.

— Знам, че ти си го убил — тъжно каза тя. — Опитвах се да заблудя себе си, че не е така. Дори застанах срещу майка заради теб. Но годините, през които живях с теб, ми подсказаха истината. Ти си въплъщение на злото, Гренвил! Ти си го убил, за да заемеш мястото му в компанията.

— Това не е истина. Защо слушаш майка си? Тя е луда! Единственото, което иска, е да ни унищожи.

— Не! — поклати глава тя. — Сега виждам, че е казвала истината. Аз съм истинска Макинтош, Гренвил, и ще те убия, без да ми трепне окото.

Той се върна назад в годините. Преди да се оженят, много пъти се бе питал доколко Фиона прилича на майка си? Сега отговорът беше ясен. Единайсет години бе живял под един покрив с една друга Инид Макинтош. Фиона беше също толкова студена, жестока и решителна като майка си, как не го бе разбрал по-рано? Но сега не беше време да се самосъжалява. Трябваше да намери начин да я разколебае.

— Ако ме убиеш — каза бързо, — ще те обесят за убийство. Трябва ли да караш дъщерите ти да живеят с този срам?

Фиона не обърна внимание на думите му и насочи пистолета към гърдите му.

— Искам да седнеш тук, на бюрото и да прочетеш това писмо — нареди му тя.

Ако той седнеше на бюрото си, версията за самоубийството щеше да звучи по-убедително.

Гренвил я погледна подозрително и измърмори:

— Ако имаш намерение да ме убиваш, няма смисъл да чета никакво писмо. — Загледа револвера, насочен към него, и изведнъж чертите на лицето му се отпуснаха. Пристъпи към нея и каза: — Но аз не мисля, че ще успееш. Ако ми дадеш доброволно оръжието, ще се направя, че не съм чул нищо и нещата ще продължат както обикновено.

Внезапната промяна в поведението му разтревожи Фиона. Те впиха очи един в друг, сякаш искаха да се убият с поглед. Гренвил направи още една крачка към нея и обхваната от внезапен страх за собствения си живот, Фиона стреля. Чу се изщракването на спусъка, но изстрел не последва. В същия момент Гренвил я удари с всичка сила през лицето и я запрати в стената, на която беше разположена колекцията от оръжия и предмети на аборигените. Тя се свлече на пода. По лицето й рукна кръв. Стаята се завъртя пред очите й. Усети, че той изтръгва трентъра от ръцете й, но беше толкова замаяна, че нямаше сили да се бори.

— Преди да стреляш с едно оръжие, скъпа моя, първо трябва да го заредиш — каза саркастично той. Беше възвърнал напълно самообладанието си. — Но, браво на теб! Мислех, че няма да посмееш да натиснеш спусъка. Наистина си искала да ме убиеш.

Фиона облиза окървавените си устни. Предметите се върнаха по местата си и тя отново беше в състояние да мисли. Осъзна, че ако не реагира бързо, съпругът й щеше да я изпревари и да я убие. Ръката й зашари по стената зад нея и напипа нещо твърдо. Беше късо ловно копие, предназначено за изкормване на животни. Сега или никога, проблесна в съзнанието й. Събра цялата си енергия и го нападна с копието като с нож. Гренвил извика и отскочи встрани. Успя да избегне удара, но той самият нямаше нищо под ръка. Револверът в ръката му беше абсолютно безполезен. Бягството беше най-добрата възможност в момента. Внимателно се промъкна към вратата. Фиона се изправи на крака, но все още бе твърде слаба, за да продължи атаката. Поне успя да върне страха в очите му, утеши се тя.

— Никога повече няма да видиш дъщерите си! — изкрещя към отстъпващия Гренвил и отново вдигна копието. — Заминавам с тях за Германия. Ще живея с Пенелопе и Манфред, а ти ще продължаваш да ни осигуряваш живота, който сме имали досега и който се полага на дъщерята и внучките на сър Доналд Макинтош.

Гренвил закима с глава в знак на съгласие и продължи да отстъпва към изхода разтреперан от страх. Знаеше, че върховете на някои копия са напоени с отрова, толкова силна, че може да те убие само при леко одраскване.

Отварянето на външната врата отрезви и двамата. Беше домашната помощница, която се прибираше от пазар.

— Тук ли сте, госпожо Уайт — весело извика тя от фоайето.

Гренвил скри револвера в джоба си, а Фиона свали копието.

— Тук съм — вяло се обади тя.

Завръщането на прислужницата даде сили на Гренвил. Той изгледа с омраза жена си и заяви на висок глас, че се изнася от дома. Момичето чу и бързо изтича в гостната. Завари господарката си до стълбата. Лявото й око беше подуто, а лицето й бе в кръв. Но най-много я изплаши копието в ръката й. Какво трябваше да направи? Господин Уайт беше истински звяр, сигурно е нападнал добрата госпожа и тя се е защитила. Тя пусна покупките на земята и се втурна да помогне на Фиона.

49.

Точно преди залез един от китайските съгледвачи, които бяха останали с Морт, се натъкна на капитан Уо, който се влачеше по хълма към тях. Половината му лице липсваше, отсечено от брадва на туземец. Имаше шанс да оживее, но щеше да остане обезобразен. Двамата се добраха до Морт, който изслуша разказа му и се затресе от яд.

— И си домъкнал задника си дотук, за да ми кажеш, че момичето е избягало? Ти, кретен такъв! — разбесня се той.

— Черни хора! Много черни хора нападат нас — забърбори Уо, като се гърчеше от болка и от омраза към белия дявол. — Един бял е при тях. Убил всички мои хора. Убил мен.

Морт поклати презрително глава и се извърна с гръб към ранения китаец. Всичко беше изгубено. Нямаше смисъл да гони бушмените. До няколко часа те щяха да са в Куктаун. О’Флин беше останал, за да ги прикрива. Явно бе решил да се жертва заради другите, но преди това щеше да завлече със себе си колкото можеше повече от неговите хора. „Е, добре, господин О’Флин — скръцна със зъби той. — Ще получиш това, което искаш!“

Погледна към Уо, чието лице приличаше на пихтия. Беше изгубил много кръв, но нищо не му пречеше да лежи и да стреля по врага. Имаше нужда от всеки, който можеше да държи пушка.

Извади сабята от ножницата и я закачи на бедрото си. Сега оставаше да изчакат нощта.

Майкъл лежеше неподвижно. Раната продължаваше да кърви и да напоява ризата му. Силите му отслабваха, но странно, болката постепенно намаля и той се унесе. Душата му се умиротвори и се приготви да приеме края. „Да умреш не е толкова страшно“ — помисли си той. Имаше нещо много красиво в покоя, който го обгърна. Нямаше я вече изгарящата жажда, нямаше тревога и страх…

— О’Флин! — гласът на Морт раздра нощната тишина. — Искам да ти кажа, че съм решил да те убия със собствените си ръце. О’Флин?

„Мръсното копеле иска да разбере дали съм още тук“ — изплува в замъгленото му съзнание.

— О’Флин? — отново викна Морт.

Отговор не последва. Дали ирландецът не бе използвал тъмнината, за да избяга? Взря се в непрогледния мрак, но не видя нищо. Гората бе заспала.

— Уо — обърна се Морисън към китаеца, който бе свалил ризата си и я бе увил около наранената част на лицето си. — Вземи двама от твоите и виж дали нашият приятел е още там.

Уо се поколеба, но осъзна, че оръжието на белия е насочено към него. Безропотно избра двама пирати и тримата запълзяха в тъмното натам, където смятаха, че е бушменът. Подозираха, че ги очаква със заредена пушка, и тайно се надяваха да не го намерят.

„Тревата шумоли… змия… или някой двуутробен заек…“ Майкъл чу шума и се насили да отвори очи. Трябваше да остане буден, въпреки че мракът го примамваше с обещания за вечен сън. Нещо се движеше в тревата. Щурците бяха спрели безкрайната си песен и това беше сигурен знак, че нещо не е наред. С колта в едната си ръка и с пушката в другата Майкъл се претърколи по корем и зае позиция за стрелба. От движението му се зави свят, но успя да фокусира погледа си. Мъжете бяха толкова близо до него, че дулото му опря в гърдите на единия и той стреля с пушката. Изпразни пълнителя на колта в другия, който се просна до приятеля си. Двамата китайци се бяха придвижили прекалено бързо и прекалено наблизо и това им бе коствало живота.

Морт чу изстрелите и предсмъртните викове на хората си. Даде още жертви, но поне разбра, че ирландецът все още е там. Зачуди се защо не се бе възползвал от прикритието на нощта да избяга? Отговорът беше прост. Защото не можеше. Сигурно беше тежко ранен, което беше точка за него. Трябваше само спокойно да дочака утрото и развръзката щеше да дойде. О’Флин или щеше да е мъртъв, или нямаше да е в състояние да се съпротивлява.

Реши да поспи няколко часа. Искаше да е във форма на сутринта. Усмихна се на мисълта, че ирландецът беше лишен от удоволствието на съня. Трябваше да остане нащрек, ако държеше да дочака утрото.

Очите на Майкъл се затвориха. Той отпусна глава на тревистия склон на безименния хълм и влезе в тъмния тунел, който свързваше живота и смъртта. Виденията, които запъплиха в трескавото му съзнание, бяха истински като труповете на двамата китайци до него. Явиха му се призраците на стари приятели, загинали във войните, в които бе участвал, и настойчиво го приканиха да се присъедини към тях. Пистолетът се изплъзна от пръстите му…

Минути след като заспа, Морт скочи, облян в пот. Някой пееше заупокойна молитва за душата му, сякаш вече бе преминал в отвъдния свят.

— Затваряй си устата, тъп ирландец! — извика той. Гласът му се удари в близките дървета, рикошира в скалите и заехтя из планината. За миг се изкуши да скочи, да намери О’Флин и още сега да му пръсне мозъка, но се спря навреме. Ако предприемеше нещо, можеше да го сполети съдбата на двамата пирати. По-добре беше да изчака.

Майкъл бродеше из коридорите на собствения си живот. Заредиха се мили картини от детството и юношеството му. Видя леля Бриджит, която стъкваше огъня в кухнята на хотел „Ерин“, Даниъл, с когото си играеха в каучуковата горичка, видя се да дразни Кейт, а тя да му се кара за поредната беля. После образът й избледня и на негово място изплува лицето на Фиона. Тя го прегръщаше, а той стискаше ръката на малко момче със зелени очи.

Патрик!

Името избухна в съзнанието му и той го извика. Морт го чу и скочи на крака. Взря се в нощната тъма с обезумели от страх очи. Ирландецът бе извикал името на търговеца, който беше заклал преди много години.

Кейт О’Кийф спеше в леглото си в Куктаун, когато викът я застигна в съня й и я накара да скочи от леглото. „Отново кошмари“ — потръпна тя, наметна шала си и отиде да провери децата. Те спяха спокойно и непробудно и това я отрезви. Върна се в стаята си и запали фенера. Викът все още владееше съзнанието й. Беше толкова реален, колкото стария абориген, който преди десет години бе дошъл в съня й, докато тя обикаляше из Куинсланд да търси гроба на баща си, и й бе разказал за тъжната съдба на своя народ. Тогава й бе споменал и за някакъв бял воин, който щеше да отмъсти за тях. Неговата съдба бе осеяна с кръв и трупове. Тогава Кейт беше седемнайсетгодишна и възмездието, за което говореше аборигенът, й се бе сторило далеч в бъдещето. Но сега сънищата и писъците се върнаха, по-реални от всякога и тя усети, че предстои някаква ужасна трагедия, която щеше да донесе възмездие на народа на нирамбура. Но кой щеше да загине, това беше въпрос, на който сънищата не даваха отговор.

Сълзите й потекоха, макар че нямаше представа защо плаче. Взе от нощното шкафче лист и писалка и се приготви да пише на семейството си в Сидни. Може би там ставаше нещо, което бе предизвикало кошмара. Но в този момент от спомените й изплува образът на отдавна загиналия й брат Майкъл. Поклати глава, за да прогони неканения гост, но той упорстваше. Тя закри лицето си с ръце и заплака като малко дете. Риданията й се смесиха с жалните писъци на дъждосвирците, които пееха своята вечна тъжна песен в нощта.

50.

Майкъл се събуди с първите лъчи на утринното слънце. Рамото му гореше от болка, а той самият се къпеше в пот, но сега не се интересуваше от раната. Нощните сънища бяха толкова реални. Имаше нещо важно в тези сънища, нещо, което трябваше непременно да си спомни…

Пресегна за манерката и пи, докато не остана и капка от водата. Почувства се по-добре, но с избистрянето на съзнанието му дойде и ужасната болка в рамото. В същия момент над него се извиси една сянка. Майкъл се хвърли към пистолета си, но си спомни ужасен, че след нощната стрелба бе забравил да го зареди.

Един ботуш затисна протегнатата му към оръжието ръка и гласът на Морт отекна болезнено в ушите му.

— Надявах се да си жив — извика и допря острието на сабята си в гърлото му.

— Капитан Морт — прошепна той. — Радвам се, че се безпокоите за здравето ми. Доведохте ли и приятелите си?

— Майната им на тия страхливи жълтури — скръцна със зъби капитанът. — Когато се събудих, си бяха тръгнали. Освен тези двамата — посочи към труповете, които лежаха близо до Майкъл. — Сега сме само двамата. Имаме време да си побъбрим, преди да те убия.

— Защо не си го направил досега, копеле гадно?

Морт не се обиди.

— Прав си, че съм гадно копеле, О’Флин — спокойно отвърна. — Но ти не си по-добър от мен. Дори си по-лош. Винаги си убивал за пари. За мен убийството е удоволствие, което е доста по-приемливо, не мислиш ли?

Погледна към ранения в очакване на отговора му. В сивото око на мъжа гореше нечовешки пламък. И изведнъж свърза това сиво око със стария туземен воин, който често посещаваше неспокойните му сънища. Или по-скоро с оня ирландец, който винаги стоеше зад него.

— Искам да те попитам нещо, господин О’Флин — започна, сякаш двамата бяха случайни познати, спрели на приказки. — Познаваш ли ирландец на име Патрик Дъфи?

Майкъл не отговори. Острието на сабята все още бе опряно в гърлото му. Положението беше критично. Ако кажеше, че му е син, Морт незабавно щеше да го забие в него. Ако отговореше отрицателно, нищо не му гарантираше, че лудият капитан няма да направи същото. Той се загледа в зелената долина зад него и изведнъж в окото му проблеснаха ехидни пламъчета.

— Ти си на ход, капитане — каза насмешливо. — Можеш да ме убиеш, но се съмнявам, че ще се измъкнеш жив оттук.

Морт се обърка и погледна подозрително свободната му ръка.

— За мен няма значение кой ще ме убие — ти или майолите зад гърба ти — продължи Майкъл. — И двамата сме пътници, Морт. Обърни се и ще се убедиш сам.

Морт погледна надменно ранения, който явно се мъчеше да го изплаши и разконцентрира. Но тихият шепот на тревата го накара да изтръпне. Все още със сабя, опряна в гърлото на Майкъл, той обърна главата си назад и се вцепени от страх.

Двайсетина боядисани в бяло и жълто туземци стояха на десетина крачки зад него и го наблюдаваха с черните си като нощта очи. Изведнъж бойният писък на какаду експлодира в тишината и те се втурнаха към него, преди да успее дори да вдигне пистолета си. Една дървена тояга се стовари върху главата му. Краката му се огънаха и той падна като посечен. Воините го наобиколиха с победоносни викове и го издигнаха на раменете си. Едва сега Морт разбра, че старият абориген от сънищата му е говорел истината.

Туземците понесоха Морт към склона и не обърнаха никакво внимание на Майкъл. Озадачен от действията им, ирландецът се пресегна за револвера на Морт, който го бе изпуснал, когато туземците го удариха по главата.

— Нямаш нужда от това — чу познат глас, който идваше от високото.

Това беше Кристи Палмерстън, който крачеше към него от гората.

— Палмерстън! — възкликна Майкъл, когато приятелят му дойде до него и му помогна да се изправи на крака. — Мислех, че са те хванали.

— Няма такова нещо. Имах късмет да срещна стари приятели — усмихна се младежът и посочи към диваците, които слизаха по скалите с Морт на ръце. — Те ми се извиниха за убийството на конете и аз им простих веднага. Показах им къде могат да намерят вкусно месо от жълтури долу при реката, а те ме осведомиха за твоето местоположение, но трябваше да изчакам до сутринта, за да те намеря. Нямах избор. Майолите имаха малко пиршество снощи и не можех да ги прекъсвам…

Малко по-надолу един дивак разби капачките на коленете на Морт с каменна брадвичка. Тази брадва не приличаше на останалите, които използваха северните туземци. Тя принадлежеше на хората от племето нирамбура, които някога живееха в централната част на Куинсланд, а майолът, който я стовари върху коленете на капитана, беше по-висок и се отличаваше от другите. Писъците на Морт огласиха долината. Когато не му останаха сили, той заскимтя като куче и скоро щеше да лази в краката на мъчителите си, както лазеха момичетата, които бе измъчвал за собствено удоволствие.

— Мисля, че трябва да изчезваме оттук, господин О’Флин — каза притеснено Кристи и погледна към диваците. — Не е добре да бъдем близо до тези приятели, когато огладнеят.

— Преди да тръгнем, искам да поговоря с Морт — отвърна Майкъл и направи няколко несигурни крачки.

Залитна силно и едва не разби главата си в камъните. Въпреки състоянието си трябваше да каже на Морт кой е. Несигурно се приближи към лежащия капитан, който плачеше като дете, докато диваците се караха кой да вземе сабята му. Той видя залитащия към него ирландец и му хвърли поглед, изпълнен с молба за милост. Майкъл не му обърна внимание. Беше съсредоточил всичките си сили в това, което искаше да му каже.

— Аз не се казвам Майкъл О’Флин, а Дъфи — искаше да кресне в лицето на убиеца, но успя само да го прошепне. — Ти познаваш баща ми. Срещнал си го през шейсет и втора на пътя за Тамбо.

Морт хлъцна. Очите му се разшириха. Отвори уста, за да моли за пощада, но единственото, което излезе от него, беше вик на ужас. Закрещя с нови сили. Коленете го боляха до смърт, но той не крещеше от болка. Крещеше от мисълта за това, което диваците щяха да направят с него. И продължи да крещи, докато остана без глас.

Кристи взе пушката и револвера на Майкъл, подхвана го през кръста и двамата се отправиха, колкото могат по-бързо на север към реката, за да се скрият от очите на свирепите туземци. Писъците на Морт ги съпровождаха чак до гъстите мангрови гори, където спряха за почивка. Треската отново завладя Майкъл и този път кризата заплашваше да е фатална. Нещо или някой го беше държал достатъчно време жив, за да може да каже в лицето на Морт за кого отмъщава, но сега силите го бяха напуснали.

Той се предаде на мисълта за смъртта. Нямаше какво да губи. Беше изпълнил клетвата, която бе дал пред себе си — да отмъсти за осиротялото си семейство.

Загледа се в синия рибар, който кръжеше над реката. Крилата му блестяха на слънцето толкова силно, че яркият цвят заслепи окото му. Изведнъж перата на рибаря избухнаха във всички цветове на дъгата и Майкъл падна върху мекия килим от гниещите листа на огромните тропически дървета. Един глас изпълни съзнанието му: „Спомни си! Трябва да си спомниш!“

— Какво да си спомня?

Кристи беше принуден да запали огън, за да изчака духът на Майкъл да напусне тялото му или да се пребори с треската. Беше виждал и друг път умиращи хора и знаеше, че тази нощ на ирландеца му предстои тежка битка с демоните на смъртта. Ако нямаше какво да го задържи в света на живите, на сутринта той щеше да го погребе и да продължи за Куктаун. Ако оживееше, значи бог бе решил, че има още какво да прави на този свят. Тогава щеше да има нужда от помощ, за да заведе Майкъл до града, където можеха да му помогнат. Каквото и да ставаше, Кристи трябваше да поспи, за да събере сили за утрешния ден.

Умората го надви и той бързо задряма, но скоро се събуди от пращенето на умиращия огън и от един странен монотонен звук. Без да отваря очите си, внимателно сложи пръст на спусъка на револвера и се заслуша. Познаваше този звук. Неведнъж бе чувал песните, с които туземците подкрепяха духа на тези, които се бореха за живота си. Бавно завъртя глава и отвори едното си око. Един висок абориген, същият, който счупи капачките на Морт, бе приклекнал до Майкъл и редеше странната си песен със затворени очи. Последните пламъчета на догарящата жарава проблясваха по лъскаво черната му кожа. Въпреки страха Палмерстън беше привлечен от песента на мъжа.

Туземецът спря напева си и отвори очи.

— Имаш тютюнец? — попита го той и на лицето му се разля широка усмивка.

— Да. Искаш ли? — отвърна Кристи и напрежението го напусна.

Уолъри кимна и той затършува из джобовете си за стиска тютюн. Подаде му го през огъня и добави:

— Съжалявам, но нямам хартия. Загубих я преди два дни, когато твоите братовчеди убиха конете ни с копията си.

— Това не моя шайка — изкиска се воинът и пусна тютюна в малка кесия, завързана на кръста му. По-късно щеше да намери подходящо листо и да изпуши нарязаната трева.

Кристи огледа непознатия абориген и се увери, че не е от местните.

— Откъде си? — попита го.

— От юга — отвърна той. — Вървя на север да търся духа на Том Дъфи.

— Да му се не види! — плю Кристи. — Ти трябва да си онзи легендарен майол, Уолъри. Мислех, че си мъртъв.

— Много бели глупаци мислят така — отново се захили той. — Мислят, че Уолъри дойде и вземе тях в нощта. Но Уолъри намерил дух на Том Дъфи и ще го занесе на жената в големия лагер на белите.

— Куктаун — досети се Кристи и туземецът кимна утвърдително.

— Само че този човек не е Том Дъфи, а Майкъл О’Флин — додаде той.

— Този човек носи дух на Том Дъфи — възрази Уолъри. — Не познавам онзи, за когото говорил. Този тук е дух на Том!

Кристи махна с ръка. Какво значение имаше кой беше мъжът, който се мяташе в треска до тях? Нека майолът си говори, каквото иска. Важното беше, че е готов да му помогне да откара шефа си до града, където все още можеха да му помогнат.

— Добре тогава — каза. — Когато се развидели, ще ти помогна да занесеш духа на Том Дъфи в Куктаун.

„Ако дотогава духът на Майкъл О’Флин не отлети“ — добави наум.

51.

Търговецът изпсува и заговори с неразбираеми думи на воловете, които теглеха огромен фургон, натоварен със стоки за Палмър. Колелата скърцаха и едва се превъртаха под тежестта му. Едното му око беше във впряга, а с другото следеше пътя, докато съпругата му — жена от местно миролюбиво племе — оглеждаше всяко храстче от монотонната редица край пътя за евентуални следи от разбойници, без значение бели или черни.

Когато пред тях се появиха тримата бушмени, търговецът веднага отби встрани и спря.

— Колко време остава до Куктаун? — попита единият от тях — висок, рус и с превръзка на крака.

— Около два часа. Може и три, като гледам в какво състояние сте — извика силно търговецът, за да надвика тракането на колелетата. — Вървете по пътя, от който идвам.

Люк благодари и тримата се проснаха под сянката на първото изпречило им се евкалиптово дърво. Дните, в които ги преследваха като животни, най-после бяха свършили, но изтощението ги обземаше все повече. Още със сядането и тримата потънаха в мечти за гореща баня, храна и сън. Джон обаче нямаше време за сладки мечти. Мислеше за това, което трябваше да направи, за да не заведе момичето при Су Йън. Той извади дългия остър нож от ботуша си и започна разсеяно да човърка земята пред себе си.

— Налага се да те убия, приятелю — каза той с тон, сякаш обсъждаше не убийство на другар, а времето.

Люк не се изненада. Спомни си предупреждението на Майкъл и плъзна пръсти в своя ботуш, за да измъкне ножа си. Беше добър с хладното оръжие, но Джон имаше предимство. Беше по-млад и по-едър от него.

Джон вдигна ножа си и с ловко движение на китката го запрати в стъблото на едно дърво от другата страна на пътя.

— Но няма да го направя — каза, загледан пред себе си. — Искам да те помоля да ми помогнеш.

— Преди да ми обясниш, искам да знам какво те накара да промениш решението си — попита Люк.

Джон погледна към Ху, която нямаше представа от това, което ставаше между двамата мъже. Тя бе затворила очи и спеше блажено, сънувайки вкусни ястия от официалната трапеза на баща си.

— Тя — отвърна Джон и кимна към нея, — Майкъл Дъфи, ти самият, дори и Кристи Палмерстън. Беше ми наредено да взема момичето, когато всичко свърши. Знаех, че единственият начин да изпълня задачата, беше да ви убия. Но нещата станаха много лични през последните няколко дни. Реших, че дължа много повече на вас, отколкото на Су. А и тя…

— Ти я харесваш, нали? — попита Люк.

— Харесвам я — призна Джон. — Знаеш ли, Су мисли да преметне вашия Хорас Браун. Иска да вземе момичето и сам да направи сделка с французите.

— Кой е този Хорас Браун? — попита Люк. За пръв път чуваше името на английския шпионин.

— Шефът на Майкъл — отвърна Джон. — Ние работим за него. Но мисля, че няма да бъде доволен от това, което съм решил да направя. И за което ще ми е нужна твоята помощ.

— Ти искаш да ти помогна да избягаш с момичето — бавно каза Люк и погледна към спящата Ху. — Не само този Хорас Браун, но и твоят бос няма да се почувства много щастлив. Доколкото съм чувал, вашите тонги не са склонни да прощават такива волности. Наричат ги измяна.

Джон кимна. Су не само нямаше да бъде щастлив. Направо щеше да е бесен, защото самият той трябваше да се оправдава на този над него в йерархията на китайската мафия.

— Знам, но съм решил да й помогна да се прибере в родината си.

— Знаеш ли колко пари струва тя? — попита американецът. — Независимо на кого ще я върнем — на французите или на нейните хора — всички биха дали добра сума за нея. Ние с Майкъл имахме същата идея, да я върнем в Кошин, но ти явно искаш да свършиш работата сам.

— Дори не съм помислял за откуп — отвърна Джон. — Просто исках да й върна свободата.

Люк му хвърли изпитателен поглед, но черните очи на евроазиатеца го гледаха открито и той реши, че казва истината.

— Ще се опитам да ти помогна.

Джон приятелски му се усмихна:

— Ако семейството й реши да ме възнагради по някакъв начин, обещавам ти, че ще делим наполовина.

— Ще делим на три — отсече Люк. — Майкъл може да е мъртъв, но може и да оживее. Но и в двата случая неговият дял ще отиде при сестра му Кейт О’Кийф, както той пожела.

— Дадено. — Джон протегна ръка, за да скрепят сделката с ръкостискане.

— Обаче имам лошо предчувствие — измърмори Люк. — Подозирам, че твоят бос е предугадил намеренията ти и ще дебне всяка твоя крачка, щом влезем в Куктаун.

И двамата знаеха, че Су има очи и уши навсякъде из града. Нямаше да мине и час, и щяха да му докладват, че тримата са пристигнали.

Люк погледна раната на крака си. Напук на всички трудности, не беше инфектирана. Това му вля сили. Той се изправи бодро и потупа Джон по рамото.

— Мисля, че знам кой може да ни помогне — каза той. — Но не съм уверен, че ще иска да ме види.

— Госпожа О’Кийф — досети се Джон.

— Да — въздъхна. — Но май щеше да е по-лесно да се изправя пред Морт, отколкото пред нея.

Джон се засмя. „Дяволска жена — помисли си. — Може да ни навлече повече беди от Су Йън, Хорас Браун и французите, взети заедно.“

Кейт седеше и стискаше юмруци в скута си. Лицето й приличаше на платно, а очите й бяха пълни със сълзи. Люк стоеше прегърбен в ъгъла и мълчеше като наказан.

Ема и Кейт бяха в магазина, когато той влезе и отново обърка живота й. Първата й реакция беше бурна радост, че го вижда жив, но това беше за кратко. Миг след това сключи вежди и не пожела дори да го поздрави. Ема се погрижи за раната и му направи пълно канче със силно черно кафе. Люк изпи кафето, загледан печално в пода. Заболя го повече от безразличието на Кейт, отколкото от простреляния крак.

Когато им съобщи за смъртта на Хенри, Кейт изруга „този проклет Майкъл О’Флин“ и Люк не посмя да й каже, че зад това име се крие собственият й брат. Не искаше допълнително да я тревожи, още повече, че самият той не знаеше дали Майкъл е жив. Ема не попита за подробностите и прие на вяра версията му, че съпругът й е бил нападнат от майоли. Тя изтри сълзите си и отклони предложението на Кейт да остане за няколко дни при нея. Предпочиташе да остане сама с мислите си за любимия си Хенри.

Веднъж той й бе казал, че скръбта е самотно чувство, и едва сега тя разбра какво бе имал предвид. Сбогува се набързо и излезе на улицата с наведена глава, за да избегне любопитните погледи. Не беше в състояние да отговаря на въпросите на загрижени съседи.

Когато останаха сами, Люк прочисти гърлото си и с натежало сърце от необходимостта отново да я излъже каза:

— Искам да те помоля за една услуга, Кейт.

Тя го изгледа с каменно лице и хладно отвърна:

— Ако е в моите възможности, разбира се. За пари ли става дума? Мога да го уредя…

Видя обиденото му изражение и съжали за грубостта си. Но стената от неприязън беше единственият начин да защити собствената си уязвимост.

— Не става дума за пари, Кейт — изрече тъжно. — Моля те за помощ да изведем едни приятели от Куктаун. Без подкрепа скоро ще бъдат мъртви.

— Тогава имаш нужда точно от пари — отвърна малко по-топло тя.

— Благодаря ти, Кейт. Обещавам ти, че ще си получиш парите обратно.

— Предпочитам да можеше да ми върнеш Хенри — горчиво каза тя. — Но никакви пари не могат да го върнат. Нищо не може да помогне на Ема.

Люк не отвърна нищо. Наведе глава.

— Кои са хората, които бягат от града? — смени темата тя. — Познаваш ли ги?

Не знаеше какво и колко да й каже. Ако й признаеше всичко, щеше да застраши собствения й живот. Но, от друга страна, Кейт имаше голяма власт в града. Можеше да научи всичко по други пътища и тогава щеше да се ядоса още повече, че е скрил от нея.

— Единият е Джон Уонг — призна честно той. — Другата е една китайка, която не познаваш. Не искам да ти кажа повече, за да не те забърквам. Работата е много опасна.

— Заплашен ли е животът им? Ако е така, ще направя всичко, за да им помогна. Неотдавна господин Уонг спаси моя живот и аз съм му много благодарна. Мой дълг е да се опитам да го спася. Доведи тук и двамата, аз ще организирам извеждането им от Куктаун.

Люк се уплаши. Последният човек, когото искаше да види в смъртна опасност, беше Кейт. Сякаш усетила съмненията му, тя добави енергично:

— Забрави ли, че съм преживяла повече опасности, отколкото повечето мъже? Забрави ли, че имам кураж за трима, Люк Трейси?

Изведнъж Люк доби усещане, че говори с Майкъл О’Флин. Усети духа на Дъфи, който го бе накарал да последва брат й в опасната експедиция. Същият дух, който бе причина Майкъл да жертва живота си, за да спаси хората си.

— Ще ги доведа, Кейт — тихо каза той. — Но ми трябват някои неща.

— Вземи всичко, което ти трябва — каза тя и тръгна към вратата. Но изведнъж се спря и го погледна в очите. — От всичко, което ми каза, излиза, че Майкъл О’Флин е споделил съдбата на Хенри?

Люк кимна.

— Въпреки това не мога да кажа, че изпитвам някаква симпатия към мъжа, който включи един болен човек в тази смъртоносна експедиция. Трябва да гори в ада за постъпката си!

— Кейт, аз…

Срещна острия й поглед и спря. Как да й каже, че именно той бе предложил на Майкъл да вземе Хенри с групата? Как да разкрие изгарящата душата му вина? Поклати глава и извърна поглед.

Тя не дочака той да заговори отново. Излезе от магазина, затвори вратата и тръгна към дома на семейство Джеймс. Каквото и да казваше Ема, тя имаше нужда от приятелско рамо, на което да поплаче. А Кейт имаше нужда да се скрие от обърканите си чувства.

Ема седеше на задната веранда на къщата и се взираше в града, в реката и закотвените лодки. Кейт приседна до нея и мълчаливо стисна ръцете й в своите.

— Не знам какво да кажа на Гордън — промълви Ема. — Нямам представа как ще понесе мисълта, че вече никога няма да види баща си. Дори няма да може да го погребе…

Кейт я прегърна, но не каза нищо. Думите нямаше да помогнат на приятелката й.

— Кейт, не се сърди на Люк — изрече неочаквано Ема. — Той те обича, а аз знам, че и ти го обичаш. Не се опитвай да го промениш. Просто го обичай заради това, което е. Той е като Хенри. Такива мъже не могат да бъдат затворени в къщите цял живот. Ние ги обичаме такива, каквито са, а не каквито би трябвало да бъдат. Кажи му какво чувстваш към него, ако не искаш да изгубиш нещо, което може никога повече да не намериш.

Кейт я залюля в прегръдките си. В своята скръб по мъртвия приятелката й се опитваше да даде начало на нов живот.

— Хенри си отиде заради това, което беше, Ема — тихо каза тя. — Не му ли се сърдиш, че ви напусна, за да следва повика на сърцето си?

— О, бясна съм! — повиши глас Ема. — Но аз знаех, че ще го деля с тази сурова земя от самото начало, когато го срещнах. Знаех, че мога да го изгубя заради работата му, и въпреки това се омъжих за него. И бих се омъжила пак, ако имам тази възможност.

Кейт отвърна поглед. Тя нямаше да направи грешката на Ема. Имаше достатъчно мъже, които бяха готови за семеен живот. Щяха да се прибират всяка вечер при жените и децата си и да се радват на семейния уют.

По времето, когато Люк тръгна да доведе Джон и Ху, разузнаването на Су Йън вече го бе информирало, че хората на Майкъл О’Флин са успели да отнемат момичето от капитан Морт, но ето, вече осем часа оттогава, и Джон не идваше. Наказанието за предателите беше бавна и мъчителна смърт и Су вече беше изпратил най-добрите си палачи по следите му.

52.

Кристи Палмерстън седеше на една маса в претъпкания бар на един хотел и разговаряше с Хорас Браун.

— Отведох господин О’Флин в миньорския лагер до града — разказваше той. — Лекарят каза, че вместо да му плащам, по-добре с парите да му купя ковчег.

Хорас вече знаеше цялата история за битката на бушмените с капитан Морт и за туземеца, който бе помогнал на Палмерстън да докарат Майкъл до града и отново бе изчезнал.

— Този туземец… да не би да се казва Уолъри?

— Как разбрахте? — изненада се Кристи.

Англичанинът се усмихна. Нямаше намерение да обяснява на мъжа срещу себе си, откъде знае това име. Не искаше да го запознава с историята на клана Дъфи.

— Това е дълга история — махна той с ръка. — Та, значи, нямате идея, къде е в момента Ху?

Кристи поклати глава. Но Хорас знаеше. Той използваше разузнавателната мрежа на тонгите, която беше много по-добра от неговата.

— Искам да видя Майкъл О’Флин — каза. — Дължа му много за проявената смелост.

— Мога да ви заведа при него довечера. — Кристи се надигна с усилие от стола. — Не е далече от тук.

— Ще ви чакам тук. Но първо имам един неотложен ангажимент.

Кристи кимна, каза „довиждане“ и излезе от бара. Хорас остана да допие чашата си. Трябваше да изпълни задълженията си към французите заради добрите отношения между Англия и Франция и да им предаде момичето, което евроазиатецът и Люк Трейси криеха някъде из града. Той допи рома си и се запъти към изхода.

Су Йън се взираше злобно в Хорас, който седеше срещу него и за пръв път се чувстваше не на място в стаята, в която двамата често бяха споделяли дрямката на опиума. На разговора присъстваше и един висок, здрав китаец с лице като на жаба и нашарено с бойни белези — момчето за мокри поръчки на тонгите. Хорас се изненада, че го вижда тук. Той се появяваше много рядко, само когато се налагаше да отстрани някого от организацията.

— Не знам къде се намира Джон Уонг в момента — излъга Су. — Но няма съмнение, че ще ми се обади, когато това е възможно.

— Това ме учудва — отвърна Хорас на китайски. — Мислех, че знаеш всичко, което става в този град. Защото според мен Джон е в Куктаун.

Лицето на Су се стегна. Изявлението на Хорас беше тънък намек за некомпетентността на боса на тонгите. Всеки друг на негово място вече щеше да е мъртъв, но Су беше преди всичко бизнесмен и съобрази, че контактите на Хорас са по-важни от обидата. Освен това мъж като този англичанин, който имаше низки влечения към млади момчета от жълтата и бялата раса и ненаситна жажда за опиум, не трябваше да се взима много насериозно. Хорас видя леката усмивка на Су и подигравателния поглед на убиеца до него. Той можеше да понесе всичко в живота, но не и презрение. Очите му замятаха мълнии от гняв, но очилата попречиха на китайците да осъзнаят, че са прекалили.

— След като не можете да ми помогнете да открия Джон, ще ви пожелая лека вечер. Искам да се прибера в хотела.

Су остана да лежи на възглавниците си, докато Хорас напусна стаята. После кимна към мъжа с жабешкото лице.

Хорас обаче не се върна в хотела си. Той се отдалечи съвсем малко от китайския квартал и се прикри в сянката на сградата точно срещу магазина на Кейт О’Кийф. Само след десетина минути подозренията му се потвърдиха. Палачът на тонгите се появи. Бавно, сякаш е тръгнал на разходка, той премина по прашната улица, зави зад ъгъла и скоро се върна обратно. Хорас се усмихна ехидно. Той беше познал, че Джон и Ху щяха да разчитат на Люк, за да се скрият някъде. От своя страна Люк можеше да се обърне единствено към Кейт О’Кийф за такава услуга. Езиците на Су явно бяха стигнали до същия извод и водачът на „Лотос“ бе решил да действа в своя полза — нещо, което Хорас разбра още когато видя жабешкото лице на убиеца при Су. Този човек сигурно бе извикан, за да убие Джон и всеки друг, който дръзне да му попречи да отведе кошинското момиче при своя шеф.

Той проследи убиеца, който зави зад магазина на госпожа О’Кийф, избърса очилата си и започна да обмисля следващите си действия.

Седнала на балите с дрехи, Ху следеше Джон, който крачеше из малката стая зад магазина. Приличаше й на тигрите, които често се срещаха в нейната родина — горд, красив и винаги нащрек. Черните му очи гледаха напрегнато и той сякаш не можеше да си намери място.

— Трябва да си починеш — мило каза тя. — Иначе няма да издържиш.

На лицето му се разля топла усмивка и той седна до нея.

— Всичко ще бъде наред — каза той. — На Люк може да се вярва. Скоро ще дойде и ще ни отведе оттук.

— Знам — отвърна тя. — И двамата направихте много за мен.

Той усети малката й ръка на рамото си, обърна се и погледна маслинените й очи.

— Ху… — започна, но не успя да намери думи, за да изкаже това, което таеше в сърцето си, и наведе глава.

— Какво, Джон? — попита тихо тя. — Искаш да ми кажеш, че ме обичаш, нали?

Изненадан, той я погледа отново и усети, че ударите на сърцето му го задушават.

— Да… Обичам те от първия миг, в който те видях там, на пътя. Аз…

Думите му замряха, когато забеляза мъката по лицето й.

— Думите ти са най-хубавото нещо, което някой ми е казвал, Джон — изрече тъжно момичето. — Но аз не мога да се омъжа за човек, който не е и няма да получи благословията на семейството ми. Трябва да се върна в Кошин и да продължа борбата срещу френските нашественици. Също като моите предци, които са се борили срещу китайците. И ако успеем да ги изгоним… кой знае…

— Обичам те с цялото си сърце, Ху! — не се стърпя Джон. — Позволи ми да ти помогна в твоята борба!

Изненадана, Ху го погледна, а в очите й имаше любов и объркване.

— Искаш да дойдеш с мен, въпреки че не мога да отвърна на чувствата ти? И ще рискуваш живота си в една война, която не е твоя?

— Щом ти си там, значи и моето място е там — каза простичко Джон. — Пък кой знае, след време може да ме харесаш достатъчно, за да пренебрегнеш традициите на семейството си.

Тя се намръщи:

— Не бих могла да ти обещая такова нещо. Може би е по-добре да останеш в тази страна, където ти е мястото. Ти принадлежиш повече на Австралия, отколкото на Азия. Дори не говориш добре китайски — подразни го и той се засмя. Импулсивно я притегли към себе си и я целуна по устните. Ху не се възпротиви.

Той се отдръпна и я погледна в очите.

— Тогава ще трябва да си намеря учител и да подобря китайския си — каза, а очите му все още се смееха. — Този език винаги е бил труден за мен.

Тя се загледа в него. Той бе покорил сърцето й, но обстоятелствата бяха срещу тях. Не беше чистокръвен китаец. Освен това тя принадлежеше на родината си и бе посветила живота си на нейната свобода. Но колко добре умееше да се целува…

— Ако съдбата реши — изрече бавно тя, проклинайки слабостта си, — ще бъдем заедно и ти обещавам, че ще научиш езика.

Това беше всичко, което той искаше да чуе. Знаеше, че ще следва своята принцеса и до ада, ако се наложи. Надеждата да я има беше малка, но достатъчна да запали огъня в сърцето му. Обичаше я и в това нямаше никакви съмнения. Сърцето му подсказваше, че и тя го обича.

Ха! Евроазиатецът и момичето бяха сами, зарадва се наемният убиец, когато надникна през прозореца на малкия склад за дрехи. Нямаше да бъде никакъв проблем да влезе през отворения прозорец, когато Джон заспи, и да му пререже гърлото, но трябваше да изчака няколко часа. Момичето и Джон изглеждаха заети един с друг, сякаш бяха влюбени. Щеше да мине време, докато се наканят да спят.

Щом се налагаше, щеше да чака. Неосветеният заден двор го скриваше от любопитни погледи, нямаше от какво да се страхува. А и жертвата не го очакваше. Той седна на земята, подпря се на дървената ограда и зачака.

— Добри човече — изплува ненадейно от мрака кръглото лице на Хорас, — бих искал да ти задам няколко въпроса.

Убиецът замръзна на мястото си. Как успя презреният варварин да се доближи до него, без да го чуе? Преди да може да отговори на собствения си въпрос, нещо го жегна в гърдите. Той мерна някакво метално острие и пред очите му се изпречи усмихнатото лице на англичанина. Какво стана? Как можа да се даде на този мъж-жена? Нали беше най-добрият наемен убиец на Су Йън!

Той простена, свлече се до оградата и умря. Отворените му очи изразяваха безкрайно недоумение.

Хорас натисна с крак гърдите на мъртвия, за да освободи острието на дългата сабя. Беше перфектно убийство, чисто и изящно. Острието бе достигнало без проблем до сърцето на мъжа, без да му даде възможност да реагира.

Хорас изтри метала в ризата на убития, преди да я прибере в сребърната ножница, която му служеше за бастун. После пребърка джобовете му и откри остър нож, който сигурно бе предназначен да се забие в гърлото на Джон Уонг. Предстоеше му да довърши работата си. И той я свърши с професионализма на истински касапин.

Час по-късно се наслаждаваше на ужаса в очите на Су Йън, който не можеше да откъсне поглед от окървавената глава на своя наемен убиец, която англичанинът бе търкулнал към него. Кръвта се бе разхвърчала из стаята и бе опръскала копринените възглавници, на които се подпираше дебелият китаец. Хорас се подразни, че няколко капки попаднаха върху очилата му. Той ги изтри старателно, върна очилата на носа си и заговори:

— Съжалявам, ако картината ви разстройва, но мразя двойните игри. Мразя и да ме лъжат. И двамата знаехме, че момичето е в складовете на Кейт О’Кийф и ще остане там под надзора на твоя Джон Уонг.

— Защо трябва да те слушам — изсъска Су, все още загледан в главата, която се клатушкаше на пода и го гледаше с обърнатите си навътре очи. Хората му бяха зад вратата. При първия знак щяха да влязат и главите на пода щяха да станат две. Но англичанинът сякаш беше напълно сляп за опасността. — Голям глупак сте, господин Хорас, щом мислите, че можете безнаказано да нахълтвате тук и да ми поднасяте такива подаръци. Мога да ви убия, когато си поискам.

— Можете — каза спокойно Хорас, — но вие сте преди всичко бизнесмен. А аз съм дошъл при вас с важно предложение.

— Какво е то? — светнаха малките очички на китаеца.

— Ако оставите на мира евроазиатеца и момичето от Кошин, аз ще осигуря човек, който ще гарантира връщането на останките на вашите хора в земята на техните предци.

— Имате ли контакт с митническите власти? — попита Су с нарастващ интерес. — И кой ще придружава труповете?

В същото време си отбеляза колко беше сгрешил, като подцени този човек. Как бе успял да научи, че той се готви да напълни телата на мъртвите си сънародници със злато и да го пренесе в Хонконг? Да, за варварин Хорас Браун беше забележителен мъж.

— Аз лично ще се ангажирам с тази работа.

— Тогава приемам сделката, господин Браун — усмихна се китаецът. — Ще забравя за Джон и момичето, но сам се досещате, че те не трябва да стъпват в Куктаун, докато аз съм тук. Това е въпрос на чест и предполагам, че вие напълно го разбирате.

— Разбирам, наистина — сериозно каза Хорас. — Ще се погрижа никога да не се срещнете с Джон Уонг. Можете да кажете на вашите хора да приберат тялото на вашия човек от задния двор на магазина на Кейт О’Кийф. Като изключим главата и малкия прорез на гърдите, то е в добро състояние да бъде откарано обратно в Хонконг. А сега ще ви пожелая лека нощ. Имам още доста работа за днес.

Су кимна. Хорас се обърна и с бастуна в ръка се отправи към вратата. Су го изпрати с поглед и се почеса по врата. Винаги се бе чудил за какво му е на английския шпионин бастун, когато той беше в отлично здраве.

53.

С парите на Кейт О’Кийф Люк нае рибарска лодка, за да откара Джон и Ху на юг до Таунсвил. Капитанът беше доволен от щедрото заплащане и в замяна не зададе никакви допълнителни въпроси.

Късно през нощта Трейси се сбогува с двамата. Джон стисна здраво подадената му ръката и това ръкостискане означаваше много повече от благодарност. То беше обещание за помощ по всяко време и на всяко място. Люк трябваше само да го повика.

Очите на Ху бяха пълни със сълзи.

— Mersi, Monsieur Luke! — каза на френски тя.

Не се опита да скрие мъката си за всички мъже, които й бяха помогнали: ирландеца с едното око, който бе жертвал живота си заради тях, хромия англичанин, който намери смъртта си в жестоката битка с нейните врагове, онзи Палмерстън, дето се бе изгубил из планините и сигурно бе станал жертва на местните диваци, и високия американец, който седеше пред тях на кея и им махаше за сбогом. И тя се закле в паметта на своите предци, че един ден ще се отблагодари на всички.

Люк гледаше отдалечаването на лодката с натежало от скръб сърце. Всички си бяха отишли. Той остана сам. Джон никога нямаше да се върне с откупа, но поне те с Ху успяха да се спасят. Той се обърна и заслиза по оживената улица към центъра на града. Беше една обикновена вечер. Наскоро завърналите се от Палмър миньори празнуваха и се радваха на пълните си със злато джобове. Смехът на проститутките, които се въртяха около щастливците, и веселите мъжки подвиквания го накараха да усети с болезнена сила собствената си самота. Животът му приличаше на вълнуващия живот на този град на златотърсачи. Като повечето хора тук и той беше дърво без корен. Един вечно тичащ след мечтите си мъж в началото на четирийсетте, който нямаше нищо освен белезите по жилавото си тяло, мазолести ръце и невъзможната си любов към Кейт О’Кийф.

Потънал в мисли, той не усети как краката му го отведоха в същия бар, в който преди три дни се бе черпил с Майкъл и Хенри. Стори му се, че е било преди години. За кратко време бе изгубил най-добрите си приятели. Пиеше му се. Искаше да се напие до безпаметност, може би тогава болката в сърцето щеше да спре.

— Позволете ми да ви почерпя едно питие, господин Трейси — чу зад гърба си. — Виждам, че имате нужда от това.

Люк се обърна и изгледа дребния мъж, който стоеше сред пияната тълпа и се мъчеше да надвика нестройните припявания на мъжете, които се бяха насъбрали около един миньор с цигулка.

— Казвам се Хорас Браун — каза човечето и любезно му подаде ръка. — Не сме се срещали досега, но имаме общи приятели и с удоволствие бих пийнал с вас.

Люк примига насреща му. Ето го виновникът за тази смъртоносна експедиция, в която загинаха такива силни и добри мъже.

— Следите ли ме? — пристъпи към него той и се направи, че не забелязва протегнатата ръка.

— И да, и не — отвърна Хорас. — Случайно присъствах на трогателната ви раздяла с Джо Уонг, който отплава незнайно къде с момичето, и реших, че ще ви е нужен приятел, с когото да споделите няколко чашки.

— А знаете ли, че момичето няма да бъде върнато на французите, каквото беше вашето желание? — попита подозрително Люк.

— Нали точно това ви казвам — кимна Хорас. Той забеляза обърканото изражение на американеца и додаде: — Но не се безпокойте. Французите са впечатлени от храбростта ви и готовността да услужите на правителството им. Авторитетните представители на Нейно величество също се възхищават от проявеното себеотрицание при потушаването на един международен скандал. За съжаление — въздъхна театрално той — никой не може да се пребори с китайската мафия в региона, която открадна кошинската принцеса за свои си цели. Така че вие сте герои. А колкото до някакъв откуп, аз поне не знам за такова нещо.

Люк погледна с други очи малкото човече пред себе си и подаде ръката си.

— Мисля, че можем да пийнем по едно, ако черпите вие — каза и двамата мъже си размениха приятелски усмивки.

— Но само по едно, господин Трейси — отвърна Хорас. — Защото, предполагам, че искате да видите Майкъл О’Флин заедно с мен…

— Майкъл? Той е жив? — извика Люк и сграбчи Хорас за раменете.

— Да. Кристи го доведе в града. Макар че изглежда повече мъртъв, отколкото жив — тъжно отбеляза англичанинът. — Раната му е много зле…

— Къде е? Водете ме бързо при него! — Люк забрави за почерпката.

„Няма никакво значение къде отива момичето“ — помисли си Хорас. Неговата мисия беше друга и той я изпълни успешно. Успя да възпрепятства немците да окупират Нова Гвинея. Беше наясно, че това е само малка спънка по пътя им, но какво можеше да направи един самотен служител на Нейно величество срещу безхаберието на нейните министри? Англичанинът въздъхна тежко. Беше време да стегне куфарите и да се маха от Австралия. Поне засега.

54.

Децата вече бяха заспали, когато Люк почука на вратата на Кейт. Тя пишеше писмо на леля си Бриджит. Чу гласа му, наметна шал на раменете си и отвори.

Люк изглеждаше зле и видът му й подсказа, че е по-добре да не задава въпроси. Без да й обясни нищо, той й нареди да се облече, докато приготви двуколката за кратко пътуване извън града.

Кейт се разбърза, навлече панталон и риза и след минути беше готова.

— Къде ще ме водиш? — извика през верандата.

— В миньорския лагер до града — отвърна той, докато впрягаше конете.

Кейт знаеше къде се намира лагерът. Това беше транзитна зона, където отсядаха миньорите, докато чакаха превоз до Палмър или за юг, ако вече си тръгваха. Тя често отскачаше дотам, за да се увери, че децата на миньорите са добре и да помогне с каквото може.

— Не ме питай защо — добави почти сърдито Люк, докато й помагаше да се качи в двуколката. После тихо изрече: — Не мога да върна Хенри обратно, но може би ще успея да ти върна друг мил човек.

Думите й я заинтригуваха, макар да нямаше представа за какво говори той. Те се спуснаха по Шарлот Стрийт и всички, които я видяха, й помахаха от пътя. Кейт им отвърна и се усмихна. Куктаун беше нейният град, хора тук я обичаха и почитаха, тук беше нейният дом и тук щеше да отгледа децата си.

Люк пришпори конете и не след дълго се озоваха пред първите палатки в лагера. Посрещна ги легендарният бушмен Кристи Палмерстън и Кейт с изненада видя, че той не е някакъв звяр убиец, както го описваха миньорите, а най-обикновен мъж, в чиито очи прочете интелект и чувствителност и това й допадна.

Кристи ги заведе до една палатка и повдигна покривалото. Трябваше да мине известно време, за да свикнат с мъждивата светлина на керосиновата лампа. Кейт видя едър мъж, който лежеше на импровизирана носилка с чиста превръзка на гърдите. Тялото му беше нашарено с белези от всевъзможни оръжия, а на едното му око имаше черна кожена превръзка. Той се потеше обилно. Кейт разбра, че раната на гърдите му е предизвикала отравяне на кръвта и силна треска. Вгледа се в лицето му. Имаше нещо много познато в него…

— Здравей, Кейт — изхриптя мъжът и тя припадна.

Люк и Кристи оставиха брата и сестрата насаме и излязоха навън, за да поговорят. И двамата се заклеха никъде и пред никого да не споменават за злополучната експедиция. И не заради момичето, заради откраднатите коне, които Палмерстън беше осигурил за групата, или заради убитите китайци. Сред бандитите имаше и бели моряци, заради които можеха да увиснат на въжето, а не си струваше да свършат така безславно заради тези боклуци. Кристи си мислеше, че хубавото в живота му тепърва предстои. Люк не знаеше дали има нещо, заради което си заслужаваше да живее, но в никакъв случай не беше съгласен да свърши на бесилката, така че двамата мъже се разбраха.

Кейт коленичи до брат си и хвана ръцете му. Откри, че плаче и се смее едновременно и гали сплъстените къдрици, които не бе докосвала повече от десет години. Искаше да го попита толкова много неща и толкова много да му разкаже, но състоянието, в което беше, не й позволяваше да прави нищо друго, освен да се моли за живота му. Той идваше за миг в съзнание, впиваше в нея единственото си око и отново пропадаше в небитието. Но държеше ръката й толкова здраво, колкото тя неговата.

— Люк ли те доведе? — попита я той в един от миговете си на просветление.

Тя кимна и той промълви:

— Кажи му да си затваря устата…

Погледна към манерката и Кейт бързо я долепи до устните му. Майкъл отпи няколко глътки и отново се обърна към нея:

— Кейт, аз умирам.

Лицето й се сгърчи от болка и щастливите сълзи изчезнаха, за да бликнат сълзите на скръбта.

— Не плачи, малката ми — прошепна едва чуто той. — Щастлив съм, че мога да те видя, преди да мина от другата страна…

— Няма да умреш, Майкъл Дъфи — извика тя и се опита да изтрие сълзите си. — Ще се оправиш и ще дойдеш да ми помагаш в бизнеса.

Брат й тъжно се усмихна.

— Люк е добър човек, Кати — продължи. — Трябва много да те обича, щом преди няколко години е отишъл при онзи подъл адвокат и ти е дал всичките си пари. Какво друго, ако не любов го накара да рискува живота си, за да разобличи подлеца и да го принуди да ти върне парите, които той бе присвоил?

Затвори окото си и не можа да види изумлението в очите на сестра си. Тя слушаше с отворена уста. Много неща, за които нямаше обяснение, най-сетне си идваха по местата. Изясни й се неочакваното дарение от страна на Хю Дарлингтън преди години. То съвпадаше с времето, в което Люк изчезна от Куинсланд. Разбра се и откъде дойде онази сума в банковата й сметка преди няколко дни.

— Значи тези пари са били на Люк, не на Хю? — попита.

— Така е — задъха се Майкъл, — но Люк е прекалено горд, за да ти го каже. Дарлингтън го е ограбил по най-долния начин. Омъжи се за него, Кейт, той ще се грижи… — гласът му се изгуби и душата му полетя към страната на сънищата.

Кейт разбра, че това са последните му думи. Брат й гледаше към светлината, която го чакаше от другата страна на тунела. Тя зарови глава на гърдите му и се заслуша в глухите удари на сърцето му.

Майкъл не усети милувката й. Той бе привлечен от гласа, който го зовеше от тъмния тунел.

„Спомни си! Спомни си и ще продължиш да живееш!“

„Какво? Какво да си спомня?“ — крещеше душата му.

Спомни си жената със зелените очи…

— Майкъл? — извика Кейт и Люк се втурна в палатката. — Майкъл умира — зарида тя и обгърна главата му с ръце — и аз не мога да направя нищо…

Сърцето на Люк се сви заради мъката, която изживяваше неговата любима. Коленичи до нея и нежно обхвана раменете й.

— Мъжът трябва да има нещо, което да го задържи на този свят, Кейт. Тогава ще има сили да се бори.

Тя се изтръгна от прегръдката му и го погледна свирепо.

— Майкъл има причина да се бори за живота си — заяви решително и се обърна към умиращия Майкъл, който се бе заслушал в шепота на безплътните същества около него.

— Майкъл, трябва да се бориш! — строго каза тя. Сега говореше не сестрата, а майката, която живееше във всяка жена. — Трябва да живееш, за да видиш сина си, да го научиш как да живее! Той ще има нужда от теб, когато порасне, Майкъл. Ще се нуждае от подкрепата ти повече от всеки друг.

„Спомних си! Момчето със зелените очи! Момчето със зелените очи не е син на Даниъл.“

До ушите му достигна един глас отдалече, сякаш чак от океана:

„Татко!“

— Патрик! Сине!

Беше по-скоро придихание, отколкото ясен звук, но това беше достатъчно за Кейт да разбере, че брат й няма да умре. Нямаше представа откъде той знаеше името на сина си, нито откъде тя бе разбрала за него, но Майкъл Дъфи нямаше да я напусне сега. Тя погледна с нежност към Люк и каза:

— Майкъл ще живее. Той има основателна причина за това. И… обичам те, Люк! — Стана и се хвърли в прегръдките му. — Боя се, че нямаш друг избор, освен да се ожениш за мен, господин Трейси! Защото ако избягаш пак, детето, което нося в себе си, ще трябва да израсне без баща.

Епилог

Корабът минаваше край бреговете на Южна Африка. Патрик стоеше на палубата и гледаше пенливите вълни, образувани от целувката между носа на кораба и морето. Вятърът издигаше и навеждаше кораба, а черните води сипеха върху лицето и къдриците на момчето солени пръски.

Той не знаеше каква сила го бе накарала да излезе на палубата във ветровитата нощ. Някакъв глас на жена го бе призовал. Той не бе чувал този глас досега. Беше по-скоро нежен шепот, който идваше от родния континент през океана и топлеше душата му. Той стоеше и се вслушваше във воя на вятъра и рева на океана, но гласът отекваше вътре в него и не можеше да бъде заглушен.

Лейди Инид се събуди и веднага вдигна екипажа под тревога. Внукът й беше изчезнал и тя нареди веднага да започнат издирване.

Един от моряците се досети къде може да намери момчето. Беше го видял да се насочва към носа час по-рано. Намери го точно там, потънало в мислите си. Сред рева на вълните Патрик дочу един глас, който го викаше.

— Татко! — отвърна, без да се замисли.

Но когато се обърна, видя единствено моряка, който го беше намерил. Баща му беше мъртъв. Казаха му го всички — и чичо Макс, и чичо Даниъл. А баба му Инид го помоли да забрави призраците от миналото.

Патрик въздъхна и тръгна след мъжа към спалните помещения. Преди да слезе по стълбата, хвърли последен поглед към развълнуваното море. Изведнъж потръпна, но не от студ, а от странното чувство, че призраците от миналото са тук, около него.

— Хайде, идвай, момче — подвикна морякът. — Баба ти не може да си намери място от притеснение.

Патрик го последва. Пред него беше новият живот, живот в богатство и с неимоверна власт. Но точно в този момент той имаше нужда единствено от майка и баща.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.